Eva J. Stensrud

Forundrings- sommer

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange.

Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi.

Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok Slik Tala Vi også vært!

Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine.

Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon.

Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Til Jon, min gode gubbe

Persongalleri

Johanna Aschenberg | – | (f. Guldberg) husfrue på Store Guldberg
Annar Pedersøn | – | sønn av husmann Peder
Augusta Witløff | – | sorenskriver Witløffs datter
Carl Fredrik Abeltorp | – | Milles fetter og tidligere trolovede
Cecilia Abeltorp | – | Milles søster
Gabriel Smith | – | ny kapellan i bygda
Gjertrud | – | husjomfru og innejente på gården
Ingeborg Aschenberg | – | Johannas datter med avdøde Christian Abeltorp
Ingrid Lukasdatter | – | Døhns datter, utgis for hans brordatter
Jacob Døhn | – | prest (✝)
Jon Tarvald Cornelius Aschenberg | – | lensmann, Johannas ektemann
Julia Jonsdatter | – | jordmor, Anne-Martes datterdatter
Kari og Mathias | – | plassfolk under Store Guldberg
Kirsti | – | budeie, soner straff på gården
Mari | – | legdejente, Kirstis søster
Marie Bjercke | – | sorenskriverinne, Milles danske kusine
Mats Brattbakk | – | eier av Gjermundstad gård
Mille Abeltorp | – | Erlings annen kone, Solveigs mor
Odin Veslegård (Vesle) | – | prest i bygda
Peder Einarsøn | – | husmann på Store Guldberg (✝)
Ragnhild Brattbakk | – | Mats’ annen hustru
Simen Brattbakk | – | Mats’ yngste sønn
Siri | – | amme for Ingeborg
Solveig Pedersøn | – | Milles datter, g.m. Annar
Stine | – | innejente
Vesle-Hans | – | legdegutt
Vilhelm Bjerke | – | sorenskriver i bygden
Ville Sebastian Georg Friedrich Witløff | – | sorenskriver fra Hadeland

Kapittel 1

Solveig klamret seg til Annar mens han skyndte seg bortover den ujevne brolegningen.

– Det haster ikke så fælt, forsøkte hun å fortelle ham, men han hørte ikke på henne. Hun hevet stemmen. – Annar, stans! Sett meg ned!

Han var vill i øynene, så hun, men saktnet farten en anelse. – Du blør. Vi må få deg til sengs med det samme. Finnes det noen her som kan hjelpe?

– Ja da. Hun kløp ham hardt i skulderen. – Vær så snill å høre på meg. Det er ingen fare, det er bare vannet som går. Hvis du fortsetter å riste meg slik, kaster jeg snart opp. Slipp meg ned på bakken, er du snill.

Blikket hans møtte hennes. Motvillig lot han henne gli ut av armene sine, men han holdt fremdeles et solid tak rundt overarmene hennes. – Er du sikker på at du klarer å holde deg oppreist?

Hun nikket, ble stående og se på ham. – Jeg kan ikke tro at du er her. Jeg var sikker på at jeg så syner da du kom gående. Jeg trodde det var lengselen som spilte meg et puss.

Han klarte ikke å holde seg i ro, hun leste i øynene hans at han brant etter å få henne i hus. Allikevel hadde han bitt seg merke i ordene hennes.

– Er det sant? At du har lengtet? Det lyste grønt under den lange, ustelte luggen, og hun klamret seg til hendene hans og kjente hvordan tårene begynte å renne.

– Solveig. Han stirret ned på henne, hvit om nesevingene. – Solveig, sa han igjen, og hun bøyde seg plutselig dobbelt i smerte. – Herregud, nå nekter jeg deg å bli stående her lenger! brast det ut av ham. – Nå går vi inn, samme hva du sier!

Med et fast grep om albuen hennes ledet han henne med seg rundt vestfløyen. – Gudskjelov, mumlet han da hoveddøren åpenbarte seg innerst i gårdsrommet. – Hallo! brølte han, da de nådde foten av trappen. – Er det folk her?

Uten å vente på svar røsket han den tunge døren åpen og trakk henne med seg inn i hallen. – Hvor skal vi?

– Jeg vet veien, Annar, forsikret hun ham. – Det er best å varsle far, så budsender han legen.

– Er det lege her? Han trakk pusten av lettelse. – Det var da enda godt.

– Far tar vare på meg, vet du.

En tjenestejente kom småløpende mot dem.

– Kan du varsle min far om at barnet er på vei?

Tjenestejenta så forskrekket på henne, men nikket og skyndte seg tilbake samme vei som hun var kommet.

– Vi går opp på værelset mitt og venter der. Alt er gjort klart til nedkomsten. Det er ingen grunn til å engste seg, Annar.

Han lot ikke til å ense de storslåtte omgivelsene. – Jeg hører at du sier det. Er du sikker på at jeg ikke skal bære deg opp trappen?

– Helt sikker. Hun klamret seg til rekkverket. Langsomt og omstendelig beveget de seg oppover de brede trinnene. Kjolen hennes var våt av blodblandet fostervann, kanten slepte i gulvet og etterlot seg en fuktig stripe over de grove steinhellene.

– For et søl. Solveig måtte stanse for å la rien gjøre seg ferdig. – Det renner visst fremdeles, tror jeg. Hun stappet kjolestoffet mellom lårene og smilte blekt til ham. – Så.

Da de nådde toppen, hørte de lyden av stemmer fra etasjen under. – Nå er det utover hele godset. Hun strakte hånden mot ham, og han grep den og trykket den hardt. – De kommer sikkert til å sende deg ut, men ikke gå fra meg, er du snill. Jeg vil at du skal være her.

– Jeg lenker meg fast til sengen, om nødvendig. Blikket hans hvilte på den rosarøde flekken som langsomt bredte seg utover den lyse kjolen. – Det ser ut som blod, Solveig. Hvor langt er det egentlig til værelset ditt?

– Det er rett her borte. Hun pekte på en av de tunge eikedørene. Han skubbet til den og lot henne gå inn først. – Du må hjelpe meg ut av denne kjolen.

Klosset forsøkte han å åpne knappene i ryggen. – Hendene mine skjelver, sa han oppgitt. – Jeg har ikke styring på fingrene.

– Ta det med ro, har jeg sagt. Hun snudde seg mot ham og strøk ham over kinnet, skjønte at han var på gråten. – Dette kommer til å gå fint, Annar.

I samme øyeblikk innså hun at stunden var kommet.

Pusten hennes begynte å gå fort, brystet beveget seg ujevnt. Så samlet hun alt hun fant av mot, presset det som et knytte mot det livredde hjertet sitt og holdt blikket hans fast. – Det er noe jeg må fortelle deg. Noe forferdelig. Jeg kan ikke vente lenger.

Det banket på døren. – Vent! Solveig hadde ikke sluppet Annar med blikket.

Men døren ble allikevel åpnet. Faren toget inn, tett fulgt av en høy, tynn mann og hans like høye, tynne frue.

Ved synet av Annar bråstanset faren et øyeblikk, så gled gjenkjennelsen over ansiktet hans.

– Annar! Er det deg? Det tok ham ikke lang tid å gjenvinne fatningen. – Velkommen til Abeltorp. Han strakte frem hånden og klemte Annars i et hjertelig grep. Så flyttet han blikket til Solveig. – Dette er doktor Nielsen og jordmor Lone. De skal hjelpe deg. Til legen sa han: – Annar er min datters ektemann. Han er kommet helt fra Norge.

De hilste.

– Ser man det. Det var i grevens tid, herr . . .

– Pedersøn, Annar Pedersøn.

– Nettopp, sa legen. – Nå må jeg anmode herr Pedersøn om å forlate værelset, slik at hans hustru kan ofre seg helhjertet for oppgaven. Det gjelder Dem også, grev Abeltorp.

Legen vendte seg mot jordmoren og ga noen korte instruksjoner. Hun nikket og forsvant ut.

– Du er sikkert sulten, Annar. Carl Fredrik trådte til side for å la Annar slippe forbi seg. – Tørst også, kan jeg tenke meg.

– Annar skal være her hos meg. Solveig satte øynene i legen. – Han skal ikke sendes vekk.

Legen hevet øyebrynene. – Det er høyst ureglementert, fru Pedersøn.

– Det får ikke hjelpe. Annar skal være her.

– Lille frue, De må forstå at . . .

– Våg ikke å snakke slik til meg! Jeg er ikke Deres lille frue! Vil jeg ha Annar her, blir han! Hun hørte selv hvordan stemmen skingret.

Legen vekslet blikk med faren, som satte stokken fra seg, kom bort og grep hånden hennes. – Hør her, Solveig. Jeg foreslår at Annar blir med meg og får litt i livet. Siden, når du ligger trygt i sengen, kan han komme opp og sitte hos deg en stund. Dette kan komme til å ta tid, har jeg fått forståelsen av.

Legen så misfornøyd ut. – Nedkomster er sjelden raskt overstått. Men at ektemannen . . .

– Vi sier det slik, doktor Nielsen. Farens stemme avskar enhver videre diskusjon. – Disse to unge menneskene har ikke sett hverandre på mange uker. Det blir mer enn nok tid for dem til å få snakket sammen før fødselen kommer i gang for alvor.

Legen betraktet flekken på Solveigs kjole. – Vannet er allerede gått, ser jeg. Jeg liker ikke fargen på det. Det er viktig for Deres egen og barnets helse at De får lagt Dem ned, fru Pedersøn. Vil De i det minste høre på det?

– Selvsagt vil hun det, sa Carl Fredrik. – Kom, Annar.

Annar nølte fremdeles.

– Du får komme igjen etterpå, sa Solveig tynt. Da han motvillig nikket og gikk foran faren mot døren, følte hun trang til å styrte etter ham og hale ham inn igjen.

Faren snudde seg mot henne. – Har du fortalt ham det ennå? spurte han lavt.

– Nei, svarte hun åndeløst. – Jeg skulle akkurat til å gjøre det da dere kom.

– Så. Jeg skal sørge for at han kommer tilbake om en liten stund. Da kan du ikke utsette det lenger.

– Jeg vet det.

Annar hadde stanset ved døren. Hun så det granskende blikket hans.

– Ikke bli lenge, er du snill, ba hun.

Han ristet på hodet.

Jordmoren hjalp henne å kle av seg. – Serken kan De beholde på, hvis den er tørr, sa hun nådig, mens hun brettet sammen den våte kjolen og rakte den til en tjenestejente som kom bærende med kokende vann. – Si ifra når riene begynner, er De snill.

Solveig fulgte med mens legen pakket ut instrumenter fra en stor, sort legeveske og spredte dem utover bordet ved sengen. – Han skal vel ikke bruke alt det der?

– Det kan man aldri vite, var det knappe svaret. – Doktor Nielsen liker å være forberedt på alle eventualiteter.

Solveig likte verken legen eller jordmoren. Hadde enda Anne-Marte vært her, med de små, knudrete hendene som strøk så varsomt over huden, de kloke, sorte knappeøynene og den lille, tannløse munnen. Da ville hun ha følt seg bedre til mote, det var hun sikker på.

Hun husket hvor redd hun hadde vært forrige gang. Vonde fantasier hadde slått ned som sorte rovfugler så snart hun lukket øynene; duppet hun av et øyeblikk, dasket de løs med de lange vingene sine og ga henne ikke fred. Tåkedottene på myra, det var dem hun hadde sett for seg da hun lå der. De hadde vært virkelige for henne, hun hadde trodd at de hadde trengt seg inn og forbyttet barnet hennes. En lammet, hjelpeløs tilskuer hadde hun vært. Kroppen hennes, full av arr etter smertefulle brannsår, var friskere enn den opprevne sjelen. Alt som ble sagt, alt hun opplevde gjennom hele det forferdelige døgnet, hadde trengt rett inn i henne og nesten knust henne.

Hun grøsset ved minnet.

Til slutt, da pressriene endelig tok til, hadde hun ikke hatt krefter igjen. Hun mintes hvor sjokkert Christian var blitt da Gjertrud og Johanna hjalp henne opp på kne. Noe slikt hadde medisinerstudenten aldri opplevd før. Da Anne-Marte endelig dukket opp, var det i siste liten. Men hjelpekonens urter og salver hadde utrettet undere, og etter noe som fortonet seg som en uendelighet, var Sunniva kommet til verden. Men ingenting hadde vært over. Den dramatiske fødselen hadde bare vært starten på et årelangt mareritt.

Solveig knuget teppet mellom fingrene. Den angsten hun nå følte, var av en annen art enn sist. Nå var det redselen for å miste Annar som var verst. Ville han forlate henne like fort som han var kommet?

Hun kikket på kaminuret. Det hadde snart gått en time siden de kom opp på værelset. Nå måtte Annar ha rukket å spise.

– Hvor ofte kommer riene? Doktoren lente seg over henne.

– Med seks minutters mellomrom, omtrent.

– Da har vi god tid. De kan snakke med Deres mann nå, om De absolutt ønsker det. Jordmoren og jeg går ned for å få oss litt å spise. Tjenestepikene henter oss hvis det skulle skje noe. Har De sterke smerter?

Solveig ristet på hodet. Riene var ikke på langt nær så skarpe som sist. – Ikke svært.

– Det vil forandre seg om en stund. Jeg skal sende Deres mann inn til Dem.

– Takk.

Jordmoren la en ekstra pute bak ryggen hennes, så forsvant de begge ut gjennom døren. Tjenestejenta ble sittende på stolen ved døren.

– Du kan gå, du også, befalte Solveig. – Sett deg utenfor, så roper jeg hvis det er noe.

Jenta neide og forsvant.

Solveig lukket øynene og lyttet etter Annars skritt mot steingulvet. Det gikk et søkk gjennom henne da han kom til syne. Nå fikk det briste eller bære.

– Har du spist?

– Ja. Han stilte seg opp ved sengen og gransket henne. – Hvordan er det med deg? Har du vondt?

– Alt er slik det skal være. Sett deg, er du snill.

– Du hadde noe å fortelle meg. Noe forferdelig, sa du.

– Ja.

Solveig lette etter motet som hadde hjulpet henne for litt siden, men fant redsel og skam isteden. Leppene kjentes tørre, tungen svulmet opp og ble til en padde som spratt mot tennene hennes uten å komme ut. Hun strakte seg etter glasset som jordmoren hadde satt på nattbordet, og drakk grådig. Setningene begynte å flagre foran øynene hennes, som da hun skrev det brevet hun aldri sendte. Et øyeblikk tenkte hun på å finne det frem og gi det til ham, men slo det straks fra seg. Han kunne få det siden, hvis det hadde noen hensikt.

Hun betraktet Annars ansikt. Var det bare hun som syntes at unggutten hadde glidd av ham? Var det de siste ukene som hadde eldet ham slik? Hun oppdaget linjer rundt øynene hans som hun aldri hadde sett før, og han hadde fått et uttrykk hun ikke klarte å tyde.

– Jeg er redd det ikke er ditt barn jeg venter, Annar.

Så var det sagt.

Hun våget ikke se på ham og våget ikke la det være. Til slutt festet hun blikket på haken hans, kjente at det rykket i en muskel i øyekroken, holdt pusten mens hun ventet på at han skulle si noe. Til slutt fikk stillheten henne til å løfte blikket.

De grønne øynene var mørke, nesten sorte, men hun leste verken sjokk eller raseri i dem. Ikke overraskelse heller.

– Ja, svarte han bare.

– Du visste det.

– Ja.

– Du ventet på at jeg skulle fortelle deg det.

Han nikket.

– Jeg er så forferdelig lei meg, Annar. Jeg skulle ha gitt det meste for å ha det ugjort. Stemmen hennes brast. – Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv.

Nå skinte smerten hans igjennom og traff henne som en stråle av kulde.

– Hvorfor, Solveig? Kan du fortelle meg hvorfor?

– Nei. Hun kjente at en ri tok tak i ryggmusklene. Smerten presset ordene frem. – Jeg kan ikke forklare det. Han . . . Det skjedde noe med meg, men jeg vet ikke hva.

– Holder du av ham?

– Nei! Nå brant det i kinnene. Hun bet seg i leppen. – Er det Ingrid som har fortalt deg det? Er hun blitt funnet?

– Om hun er funnet, vet jeg ikke. Men ja, det var hun som fortalte meg det.

– Og Simen? Har du snakket med ham?

– Det kan man vel si. Jeg slo ham halvt fordervet.

– Herregud, hvisket hun og sperret øynene opp. – Er det derfor du kom? Fordi du er ettersøkt?

– Jeg kom fordi jeg har til hensikt å hente min hustru hjem.

De stirret på hverandre. Nå var alt ute. Det verste var sagt. Fremdeles satt han her.

– Du vil ha meg hjem, selv om du kjenner sannheten? Solveig presset de skjelvende leppene sammen. – Hva om . . .

– . . . det er Simens barn du venter? Annar gransket hendene sine. – Så kan vi ingenting få gjort med det. Barnet er uskyldig. Jeg er ikke slik som mor. Jeg har ikke tenkt å la en uskyldig få lide for våre feiltrinn.

– Våre? Mine, mener du vel?

– Nei, Solveig. Den ene synden er ikke mer heslig enn den andre. Han løftet blikket mot henne, virket merkelig trett. – Jeg hadde ikke tenkt å fortelle deg om Ingrid, skjønner du. Jeg var villig til å gjøre det meste for at du aldri skulle få greie på det som var skjedd. Du har i det minste vært ærlig.

– Til slutt. Stemmen brast.

– Ja. Til slutt. Det er tross alt bedre enn aldri.

– Ikke gjør meg bedre enn jeg er, Annar. Jeg føler meg stygg og simpel, tvers gjennom.

Solveig skjulte ansiktet i hendene og kjente hvordan gråten grep tak i henne. Dette ble for mye. At han skulle sitte her og fordømme seg selv, nå som han kjente sannheten om henne, det var mer enn hun kunne ta innover seg. Så kjente hun fingrene hans mot sine. Varsomt løsnet han det krampaktige taket hun holdt om seg selv, bendte håndflatene vekk fra de våte kinnene og kysset dem.

– Ikke gråt, kjære deg.

Men hun maktet ikke å stoppe. – Jeg hatet meg selv, Annar, presset hun frem. – Jeg hadde lyst til å dø. Og jeg var så redd!

– Jeg vet det. Armene hans la seg om henne, klemte henne inntil seg. – Jeg følte det slik, jeg også. Jeg trodde at alt var ødelagt.

– Jeg skulle ha fortalt deg det. Hun hikstet til, tørket ansiktet med sengeteppet og løftet de såre øynene mot hans. – Jeg skulle ikke ha reist, jeg skulle ha kommet med det der og da.

Han strøk henne over håret. – Kanskje var det godt at du ikke gjorde det, tross alt. Nå har jeg fått tid til å tenke grundig gjennom tingene. Det har vært en fordel, tror jeg.

Hun blunket. – Hva tenkte du da du fikk vite det?

– Det husker jeg ikke. Jeg husker bare at jeg følte trang til å slå Simen til han ikke rørte seg mer. Gudskjelov klarte jeg å stoppe før det kom så langt.

– Ville du ha slått meg også?

– Slått deg? Han smilte trist. – Det kan jeg ikke forestille meg. Jeg følte det som om jeg var blitt slått selv.

– Hatet du meg da du fikk vite det?

– En stund, kanskje. For det du hadde gjort mot oss. For sviket.

– Jeg . . .

– Du trenger ikke å si noe nå. Jeg har vært gjennom alt dette. Mange ganger.

– Så du hater meg ikke lenger?

Han ristet på hodet. – Jeg holder av deg, Solveig. Så enkelt og så vanskelig er det.

Dette var mer enn hun fortjente. Han hadde tilgitt henne, han ville ikke forlate henne.

Nå klemte det til igjen. Hun konsentrerte seg om å puste rolig, lukket øynene, kjente fingrene hans gripe rundt hennes. – Nå øker det på, tror jeg, stønnet hun.

Han hadde reist seg halvt. – Skal jeg hente legen?

– Ikke ennå. Det haster ikke.

Han så bekymret ut, men satte seg igjen.

Hun ville ikke gi slipp på ham, fikk ikke nok av stemmen hans, av uttrykket i de grønne øynene. – Jeg holder av deg også, presset hun frem. – Jeg var sikker på at jeg hadde mistet deg.

– Det kommer du aldri til å gjøre. Har du ikke forstått det nå?

Smerten gled over, og hun låste øynene i hans. De hadde vært gjennom det meste, de to. Allikevel var de sammen. Det måtte være en mening med det. – Det føles som et under, Annar. At du er her. At du fortsatt bryr deg om meg.

Hun kjente hvordan svettedråpene kilte på halsen.

– Jeg vil at vi skal inngå en pakt, Solveig. Øynene hans var alvorlige. – Vi skal legge fortiden bak oss. Vi skal se fremover. Vil du love meg å forsøke det?

– Å glemme, mener du?

– Nei, ikke glemme. Ingen av oss skal gjøre det, men vi skal vokse med det vonde vi har opplevd, ikke la oss bryte ned av det.

– Du er blitt så voksen og klok, Annar. Jeg kan nesten ikke tro at du sitter her. Hun ristet på hodet, kjente hvordan halsen snørte seg sammen på ny. – Jeg kan ikke få sagt hvor lykkelig du har gjort meg. Hvor lettet jeg er. Det føles som om jeg må gråte igjen.

Gleden, som knapt hadde våget å stikke nesen i dørsprekken, spratt plutselig frem og fikk henne til å bryte ut i overgiven latter. – Så ler jeg isteden! Jeg ligger her og føder og ler, Annar! Det går over styr for meg, det er helt sant!

Han grep om ansiktet hennes med begge hender og så ned på henne med et blikk fylt av uendelig ømhet. – Det går slett ikke over styr for deg. Det er slik du er, lille kone. Måtte du aldri bli annerledes. Han lente seg frem og trykket leppene mot hennes.

Hun slo armene om halsen hans og trakk ham mot seg av alle krefter. – Jeg må kjenne deg. Føle at du er her. Ellers vet jeg ikke om du er virkelig.

– Kjære, vakre Solveig, smilte han og løsnet grepet hennes forsiktig. – Nå må du bruke kreftene dine på å føde barnet vårt.

– Barnet vårt, gjentok hun, og ansiktet fortrakk seg på ny. En brå redsel slo ned i henne, og hun stivnet. – Dette er rent for mye, Annar. Tenk om vi straffes for all denne lykken? Tenk om det er barnet som får svi? Tenk om det er sykt, som Sunniva, eller feiler noe annet?

– Vi er ferdige med å tenke slik, svarte han fast. Det glimtet til i det grønne. – Dessuten har vi vært straffet nok. Ikke vær redd, jeg vet at det kommer til å gå bra. Nå er det andres tur til å pines. Skaperen må være mer enn fornøyd med de prøvelsene vi er blitt utsatt for. Heretter kan alt bare gå én vei.

– Det har du rett i. De mørke øynene hennes søkte hans. – Litt rettferdighet har vi krav på, vi også. Nå er det vår tur.

– Ja, Solveig, sa han mildt. – Det er det sannelig.