Eva J. Stensrud

Spor i aske

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange.

Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi.

Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok Slik Tala Vi også vært!

Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine.

Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon.

Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Til Jon, min gode gubbe

Persongalleri

Johanna Aschenberg | – | husfrue på Store Guldberg
Jon Tarvald Cornelius Aschenberg | – | lensmann, Johannas ektemann
Ingeborg Aschenberg | – | Johannas datter med avdøde Christian Abeltorp
Anne og Sverre Aschenberg | – | Johanna og Jon Tarvalds tvillinger
Mille Abeltorp Guldberg | – | Erlings annen kone, Solveigs mor
Gjertrud | – | husjomfru og innejente på gården
Stine | – | innejente
Siri | – | amme for Ingeborg
Even | – | gammel stalldreng på gården
Oline og Hans | – | plassfolk under Store Guldberg, to sønner, Vesle-Erling og Knut
Vesle-Erling | – | Olines sønn med sorenskriver Bjercke
Solveig Tillund | – | Milles datter med Carl Fredrik Abeltorp
Annar Pedersøn Tillund | – | g.m. Solveig
Sunniva Tillund | – | Solveig og Annars datter
Carl Peder Tillund | – | Solveig og Annars sønn
Serine | – | husjomfru på Tillund
Susanne | – | Carl Peders danske amme
Carl Fredrik Abeltorp | – | Milles fetter og tidligere trolovede
Cecilia Abeltorp | – | Milles søster
Mats Brattbakk | – | eier av Gjermundstad gård
Ragnhild Brattbakk | – | Mats’ annen hustru
Vilhelm Bjercke | – | sorenskriver i bygden
Marie Bjercke | – | sorenskriverinne, Milles danske kusine
Harald | – | Marie og Vilhelms sønn
Odin Veslegård (Vesle) | – | sogneprest
Gabriel Smith | – | kapellan
Ingrid Lukasdatter | – | død etter å ha sonet straff ved fiskeleiene i Nordland
Ville Sebastian Georg Friedrich Witløff | – | sorenskriver fra Hadeland
Augusta Witløff | – | sorenskriver Witløffs datter
Anne-Marte | – | hjelpekone
Julia Jonsdatter | – | jordmor, Anne-Martes datterdatter

Kapittel 1

Snødrevet ble stadig tettere. Flakene festet seg til øyevippene, smeltet mot den varme huden og rant nedover kinnene. Johanna krøp sammen i salen og blunket fort. Veien fløt nesten i ett med landskapet omkring; gråhvit og utydelig slynget den seg langs åkerkantene. Snart var den gylne stubbmarken fullstendig dekket av det hvite teppet.

Hun kjempet mot ergrelsen. Hvordan kunne Mille ha funnet på å dra av gårde under slike forhold? Så tok hun seg i det. Tidlig i morges var det ennå ikke begynt å snø, været hadde slått om i løpet av noen få timer. Men hvorfor hadde ikke Mille fortalt hvor hun hadde tenkt seg? Trodde hun at de tok det for gitt at hun var reist til Senstad? De var da for pokker ikke tankelesere heller. Riktignok hadde hun antydet at hun aktet seg til Marie, men det var kun blitt nevnt i forbifarten. Hun burde ha forutsett at de kom til å bli engstelige for henne.

Dessuten måtte hun ha blitt hentet, for ingen av deres egne hester var borte. Kunne det ha vært Georg som var kommet etter henne så tidlig? Nei, den teorien ga heller ingen mening. Mille likte å sove lenge om morgenen – hvorfor skulle hun styrte av gårde allerede før det lysnet av dag? Hun hadde vært borte da Stine kom for å tenne opp, hadde Gjertrud sagt. Var det bryllupsnervene som hadde vekket henne? Hadde hun fått en innskytelse og reist av sted på impuls?

Det kunne hun ikke ha gjort, resonnerte Johanna videre, ikke til fots. Det eneste stedet innenfor gangavstand for Mille var Tillund. Og der befant Carl Fredrik seg, så Tillund var utelukket. Med mindre … Johanna rynket brynene. Hva som foregikk i Milles hode var det aldri lett å bli klok på. Hun kunne da vel ikke ha ombestemt seg? Hun slo tanken vekk. Så omskiftelig kunne ikke stemoren være, at hun forlot Georg dagen før bryllupet og rømte med Carl Fredrik.

Hun hadde saktnet farten, og nå slo hesten over i skrittgang. Skulle hun allikevel snu og ri til Tillund? Nei, nå måtte hun gi seg. Mille hadde på en eller annen måte kommet seg til Marie på Senstad, det var der forklaringen lå. Var det ikke håret som skulle til pers i dag? Mille var svært opptatt av håret sitt. Johanna var sikker på at hun farget det, for det fantes knapt spor av grått i alt det røde. Det måtte ha vært det som hadde vært så presserende, tenkte hun med et pust av lettelse. Mille hadde oppdaget noen grå hårstrå og fått panikk, derfor hadde hun sporenstreks satt av gårde til Marie etter hjelp.

Hadde ikke Gønner vært innom med post i dag? Hadde hun ikke sett Jon Tarvald forsvinne inn på kontoret med noen brev i hånden? I så fall hadde Mille sikkert fått kjøre med Gønner. Så var i det minste det mysteriet løst. Hun presset hælene mot hestesiden og slo over i trav.

Men hvis Mille allikevel hadde planlagt å reise til Senstad senere i dag, hvorfor skulle hun plutselig få det så travelt med å komme dit nå? Nei, dette hang ikke sammen.

Med en utålmodig bevegelse strøk hun ansiktet fritt for snø. Engstelse og irritasjon sloss om plassen da hun ble tvunget til å sette ned farten igjen. Bakken var sleip, og selv om hesten var skarpskodd klumpet snøen seg under hovene, slik at broddene ikke fikk tak.

Hun forbannet Mille for å ha tvunget henne ut i slikt vær. Skjønt, tvunget henne hadde stemoren strengt tatt ikke gjort. Det var hennes egen engstelse som hadde drevet henne av gårde, det måtte hun innrømme for seg selv. Nå fikk hun se å komme seg til Senstad, løsningen på mysteriet lå ganske sikkert der.

En vogn dukket frem fra snødrevet foran henne. Den hadde også problemer med føret, la hun merke til, for mannen som satt på bukken kjørte ikke fort.

Hun tøylet hesten og hilste kort på kjørekaren da vognen gled opp på siden av henne. Nå oppdaget hun at det var Vilhelm Bjercke som satt der inne.

– Er det deg, Johanna? Han kikket forundret på henne. – Hva har fått deg ut i dette griseværet?

Hun nølte. Det føltes ikke riktig å røpe at hun lette etter Mille. – Jeg fikk et uventet ærend, svarte hun svevende. – Står alt bra til på Senstad?

– Absolutt. Marie gleder seg til i morgen. Da jeg dro, hadde hun spredt alle klærne sine utover sengen. Han smilte til henne. – I ukevis har jeg ikke hørt snakk om annet enn Milles bryllup. Det skal sannelig bli godt å få det overstått.

– Mille nevnte at hun hadde tenkt seg en tur til Senstad i dag. Johanna gransket ham. – Marie skulle visst hjelpe henne med frisyren.

– Jaha. Ja, da er det best jeg holder meg vekk. Marie liker ikke at jeg stikker nesen min i hemmelighetene deres. Han humret. – Hun mumlet noe om en blanding hun skulle lage, hørte jeg.

Hårfargingen, tenkte Johanna. Mille befant seg altså ikke på Senstad.

– Jon Tarvald er hjemme, går jeg ut ifra?

Johanna nikket. – Han har vanskelig for å forflytte seg om dagen. For å være på den sikre siden la hun til: – Du kommer rett hjemmefra nå, Vilhelm?

– Ja. Det har gått smått, jeg har brukt lengre tid enn jeg pleier. Han skottet opp på det lave skydekket mens han tygget på barten. – Blir all denne snøen liggende, blir det ypperlig sledeføre i morgen. Han banket i treverket, og kusken gjorde seg klar til å kjøre videre. – Vi får sette opp farten, slik at vi når Store Guldberg innen vi snør ned. Vi tales ved senere, Johanna.

Hun hevet hånden til svar.

Da skyssen forsvant sydover, ble hun sittende ubesluttsom.

Hesten flyttet urolig på føttene. Den trivdes ikke i snødrevet.

En følelse av ubehag seg innover henne. Fremdeles hadde hun ikke fortalt Jon Tarvald om Ingrid og barnet hun hadde født, og nå kom sikkert Vilhelm til å ta det opp med ham. Da kunne hun vente seg en overhøvling for å ha unnlatt å informere ektemannen. Hun trakk på skuldrene. Det fikk stå sin prøve. Hun hadde faktisk ment å gjengi samtalen med sorenskriveren for ham, men anledningen hadde ikke budt seg. Dertil kom at hun ble overmannet av ulyst bare ved å tenke på prestedatteren.

Det var gudskjelov bare to dager siden Vilhelm hadde fortalt henne nyheten, så hun kunne skylde på arbeidet sitt, når Jon Tarvald konfronterte henne med fortielsen. Påsto hun at hun hadde glemt å nevne noe så viktig, ville han ikke tro henne. Hun sukket. Han ville ikke godta arbeidet som unnskyldning heller. Han ville forstå at hun hadde holdt nyheten tilbake med vilje.

Hun børstet snø av skjørtet. Kanskje hadde Bjercke nytt fra fiskeleiene, selv om han ikke hadde nevnt det. Hun bet seg i leppen. Kom Jon Tarvald også til å synes at de burde innvie Mats? Eller ville han resonnere slik hun selv hadde gjort, og innse at det beste for alle var å tie om barnet?

Det ville hun tidsnok finne ut. Akkurat nå var det Mille som gjaldt. Hvor i all verden var hun?

Igjen var svaret Tillund. Nå kom hun ikke utenom lenger, hun måtte sette kursen dit.

Gjennom vinduet så hun at Solveig satt ved kjøkkenbordet og matet Carl Peder. Hun trampet snøen av seg på trappen og fortsatte inn i bislaget. Serine hadde hørt henne og kom for å ta yttertøyet hennes.

– God dag, Serine. Johanna rakte henne klærne.

– Du har snødd ældeles ner, mene je. Serine børstet væten av plaggene med bestemte håndbevegelser. – Inna jul ligg skavlen opp tel mønerøsten, seie dom som har greie på det.

– Ja, mange tror vi skal få en snørik vinter i år. Johanna rettet på lua.

– Frua sitt inne, du får stige på.

– Takk. Johanna gned de kalde hendene mot hverandre og skyndte seg mot den lune kjøkkenvarmen.

Solveig var alene i rommet. Hun smilte overrasket da hun oppdaget hvem det var. – Er det deg, Johanna? Ute og rir før dugurds? Står alt bra til? Blikket var forskende.

– Jeg håper det.

– Vet du det ikke?

– Nei. Johanna studerte de røde fingrene sine, visste ikke hvordan hun skulle ordlegge seg. Hun bestemte seg for å gå rett på sak. – Mille er forsvunnet, Solveig.

Solveig stirret på henne uten å si noe.

Hjertet sank i Johanna. Hun lukket øynene. – Han også?

– Ja.

– Herregud. En blanding av sinne og maktesløshet gjorde henne nummen innvendig. – Jeg kan ikke tro det!

– Kan du ikke?

De så på hverandre. Johanna slo ut med hendene i en oppgitt gest. – Noe så … Hun stønnet. – Hvem skal fortelle det til Georg? Stakkaren tror han skal gifte seg i morgen, og så får han vite dette. At hun kunne gjøre noe slikt mot ham!

Hun begynte å vandre frem og tilbake. Sunniva lå og sov i vuggen ved grua. Hun kastet urolig på seg.

– Sett deg, er du snill. Solveig strøk sønnen over håret. Johanna oppdaget at den lille hadde festet blikket på henne. Hun gikk bort til ham og så ned i de grønne øynene, som var så like Annars. – Du skulle bare vite hva slags besteforeldre du har, utbrøt hun og dumpet ned ved siden av Solveig. – Hva skal vi foreta oss?

– Jeg vet ikke. Ingenting, antar jeg.

Johanna satte øynene i henne. Det gikk opp for henne at Solveig slett ikke beklaget det som var skjedd.

– Jeg ser at du er glad. Stemmen lød flat. – Endelig er din mor og far sammen igjen.

– Jeg er lei for at det skjedde på denne måten. Solveigs mørke øyne var oppriktige da hun rettet dem mot Johanna. – Men jeg er ikke trist, du har rett i det. De var ment for hverandre, det har jeg visst bestandig.

– Mille har sviktet et godt og redelig menneske, Solveig.

– Hun har fulgt hjertet sitt.

– Uten tanke for andre! Johanna følte hvordan sinnet begynte å rette seg mot Solveig, og hun bet i seg de skarpe ordene som lå på tungen.

Det mørke hodet til Annar strøk forbi vinduet, og et øyeblikk senere sto han foran dem. Han smilte til Johanna, virket glad over å se henne. Han hadde ikke merket den spente stemningen ennå.

– Sitter du her og beundrer sønn’ min? Han kikket bort på gutten med stolt mine.

– Blant annet. Hun gjengjeldte smilet, men kjente selv hvor blekt det var. – Vi har fått et problem, Annar.

– Å? Han flyttet blikket til Solveig. – Har det med Carl Fredriks avreise å gjøre?

Solveig nikket svakt.

– Mille er sammen med ham, meddelte Johanna. – De har rømt.

Han hevet øyebrynene. – Rømt? Er Mille forsvunnet også? Mener du at Mille har latt Witløff i stikken?

– Det ser slik ut. De er borte, begge to.

– Dette hadde jeg ikke ventet.

– Ikke jeg heller. En tanke slo henne. Hun snudde seg mot Solveig. – Hva med deg? Har du visst om dette?

Solveigs svar kom heftig. – Absolutt ikke! Jeg var sikker på at han hadde reist hjem alene. Da jeg oppdaget at rommet hans var tomt og den ene hesten vår var borte, trodde jeg at han hadde gitt opp, at han endelig hadde innsett at mor var tapt for ham. Jeg er like overrasket som dere.

Johanna skjønte at hun snakket sant.

Annar dro fingrene gjennom den våte panneluggen. – Jeg synes synd på Witløff. Han kommer til å få sjokk.

– Ja. Johanna sukket tungt. – Dette unner jeg ham ikke. Hun rettet seg og ristet på hodet. – Hvorfor vente helt til nå? Hvorfor i Herrens navn har hun latt det gå så langt? Hun husket Vesles beretning om den pinlige episoden i kirken, da Carl Fredrik protesterte mot Mille og Georgs ekteskap. – Kunne hun ikke ha bestemt seg tidligere? Det har ikke skortet på anledninger.

– Det har ingen hensikt å forsøke å gjette seg til grunnen, Johanna, svarte Solveig kort. Serine og Susanne kom inn på kjøkkenet, og hun reiste seg og overlot Carl Peder til ammen. – Sikkert er det at hun ikke har hatt det godt. Det har jeg sett lenge.

– Godt kan hun ikke ha det nå heller, utbrøt Johanna bittert. Hun var ute av seg og klarte ikke å skjule det. Mille hadde reist uten ett ord til noen, uten å ta farvel. Det både såret og skuffet henne. Hun fulgte Serines bevegelser med dyster mine. Snart ville hele bygda vite hva Mille hadde gjort. Hun gremmet seg ved tanken.

– Hva om du forsøker å forstå henne? Solveig var blitt rød i ansiktet. – Du har ikke alltid funnet tilværelsen så enkel, du heller.

– Jeg har aldri sviktet på en slik måte. Johanna gjengjeldte det sinte blikket. – Det finnes ingen unnskyldning for det hun har gjort, Solveig.

– Jeg snakker ikke om å unnskylde henne, jeg snakker om å forstå!

– Ingenting blir løst gjennom munnhuggeri. Annar la en hånd på hustruens skulder og møtte samtidig Johannas blikk. – La oss snakke rolig sammen og bli enige om hva vi skal foreta oss. Lavere la han til: – Det er ingen grunn til å diskutere dette i andres påhør.

– Maten er klar. Nå kjæm dom ændre inn tel dugurds. Serine kikket ut gjennom vinduet, og Johanna fulgte blikket hennes. En håndfull plasskarer vasset gjennom den ankeldype snøen med kurs mot huset.

– Annar har rett. Uansett får vi spise først. Solveig hadde roet seg. Hun hevet øyebrynene mot Johanna. – Du tar en bit med oss, håper jeg?

– Takk, svarte hun avmålt. Hun kom ikke til å få ned noe, det følte hun på seg.

Nok en gang hadde Mille skjemt ut gården og seg selv, tenkte hun. Men denne gangen rammet ustadigheten hennes også en uskyldig part. Hun hadde inderlig vondt av Georg.

De spiste uten å berøre det som opptok dem alle tre.

Serine hadde oppfattet hva som var skjedd, det skjønte Johanna av måten husjomfruen betraktet dem på. Annet var ikke å vente.

Annar vekslet noen ord med karene om praktiske gjøremål og om været. De hadde holdt på med grøftegraving da snøen begynte å lave ned, og han ønsket at de skulle fortsette så lenge det lot seg gjøre.

Johanna lyttet med et halvt øre mens hun strevde med vellingen. Maten vokste i munnen hennes, hun grudde for det som foresto. Det var ingen tvil om hvem som måtte overbringe Georg den dramatiske nyheten; det måtte hun ta seg av. Hva i fredens navn skulle hun si? Fantes det noen måte å mildne slaget på? I så fall unnvek den henne. Hun fikk si det rett ut, annen utvei fantes ikke. Hun tygget og svelget mens hun kylte stumme forbannelser etter stemoren. Kunne Mille bli lykkelig etter dette? Kunne hun blomstre på en gravhaug av sorg og svik?

Hadde hun kanskje aldri sett Mille slik hun virkelig var?

Den gang sannheten om Solveig kom for en dag, hadde Johanna forstått og unnskyldt, hun skjønte hvorfor Mille ikke hadde fortalt alt til faren. Hun hadde levd seg inn i stemorens situasjon og innsett hva som drev den purunge jentungen til å skjule at hun var med barn. Hun hadde tilgitt Mille at hun hadde ført faren bak lyset, av den enkle grunn at Mille ikke hadde handlet i ondskap. Mille hadde følt at hun ikke hadde hatt noe valg, hadde Johanna tenkt. Nå var hun plutselig ikke sikker lenger. Var svik og bedrag en del av Milles natur?

Så tok hun seg i det. Selv om Mille var forfengelig og makelig anlagt, var hun ikke noe dårlig menneske. Hun måtte ikke glemme hvordan Mille hadde ledd og grått med henne gjennom barndom og oppvekst, og hvilken støtte hun hadde vært i vanskelige tider. Hun holdt inderlig av stemoren, tross alt. Det ville være galt å dømme henne for hardt. Det var kjærligheten som hadde fått Mille til å te seg som hun hadde gjort, som hadde fått henne til å slippe alt og styrte av sted.

Ikke før hadde tanken blafret forbi, så ringte en varselklokke i hodet hennes. Johanna rynket brynene og ble sittende med skjeen halvveis til munnen. Hvorfor hadde Mille reist fra smykkene sine? Hadde ikke det store skrinet stått på plassen sin, da hun tittet inn til stemoren i dag morges? Det måtte det ha gjort, avgjorde hun, ellers ville hun ha lagt merke til at det var borte.

Hun la skjeen langsomt fra seg på kanten av tallerkenen. Hun hadde ikke reagert på at Milles eiendeler lå slik de pleide, for til å begynne med hadde hun bare trodd at hun var ute et ærend. Det var først etter at hun kom hit at hun hadde skjønt at Mille var reist.

Reist? Mille ville aldri ha dratt uten å ta med seg kjedene, ringene og ørepynten hun var så glad i. Selv om flukten ikke var planlagt, ville hun allikevel ha tatt seg tid til å hente skrinet og noen av klærne sine.

Nå var det ingenting som stemte lenger. Johanna hadde ikke ro på seg til å bli sittende. Hun måtte hjem for å forvisse seg om at hun ikke hadde sett feil. Raskt lente hun seg over mot Solveig. – Jeg må hjem. Takk for maten.

– Du har ikke spist opp. Solveig pekte på vellingen.

– Gi maten til de andre. Jeg kom plutselig til å huske noe.

– Jeg følger deg ut.

De andre stirret etter dem da de skrådde over kjøkkengulvet og ut i gangen. Annar kikket opp og løftet hånden til farvel. Johanna skjønte at han undret seg over hastverket hennes.

– Hva står på, Johanna? Solveig grep henne i armen. – Du ble så blek. Har det noe med mor å gjøre?

Ja, ville Johanna si. Jeg er redd noe kan ha tilstøtt henne. Hun valgte å lyve for ikke å skremme Solveig. – Nei, det er noe viktig jeg har glemt. Hun grep den andres hender og trykket dem fort. – La oss ikke være sinte på hverandre, Solveig. Ingen av oss kan hjelpe for det som er skjedd. Vi får gjøre det beste ut av det.

Solveig gjengjeldte trykket. – Ja, det finnes ingen annen måte å takle dette på. Vil du snakke med Georg?

– Jeg skal reise til Ospestad med det samme. Jeg må bare en tur hjemom først.

Solveig hadde fått et tenksomt uttrykk i ansiktet. – Eller synes du at jeg bør gjøre det? Det er tross alt jeg som er datteren hennes.

– Nei, det er best jeg tar meg av det. Johanna trakk reisekappen på seg og kneppet den igjen.

– Kanskje det. Solveig trakk pusten dypt. – Det ville virke hyklersk om jeg kom til ham og beklaget det som er skjedd.

Johanna fomlet med hanskene: – Der sa du det. Overlat du bare det glade budskap til meg.

– Det er snilt av deg. Solveig skakket på hodet og la an en takknemlig mine. – Jeg skylder deg en tjeneste.

– Det gjør du.

De kikket fort på hverandre.

– Vi snakkes siden. Johanna trådte ut på trappen og konstaterte at snøværet hadde gitt seg.

– Ja. Farvel så lenge, da. Fy, så kaldt det trekker, la Solveig til og lukket døren etter henne.

Johanna skrittet frem og tilbake mens Gammal-Nils leide hesten hennes ut av stallen.

– Gampen som står att vart gla’ før sælskap, sa han og rakte henne tømmene. – Dansken tog både hæst og vogn da’n reste.

– Da skal han få problemer over Morskogen, svarte Johanna. – Der duger ikke annet enn meier etter dette snøværet.

– Hæn bytte full tel seg en slaa, mente gamlingen.

– Vi får tro det. Johanna svingte seg opp i den ukomfortable damesalen og nikket til avskjed.

Uroen brant med stadig sterkere flamme mens hun travet oppover bakkene mot hovedveien. Hun kunne ikke fordra løse tråder, og her krydde det av dem. Plutselig var det åpenbare verken klart eller innlysende lenger. Ta det med ro, formante hun seg selv. Ikke lag deg problemer før du har situasjonen på det rene.

Blikket gled over det stille, hvite landskapet som omga henne. Alt det mørke var borte; buskene lå klemt mot bakken under det tunge, våte dekket. Kun noen kvister stakk opp gjennom snøen og minnet henne om de stive fingrene til et lik.