Rosanna Ley

Hjem til øya

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Rosanna Ley

Hjem til øya

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Kapittel 1

Colette

Colette låste seg inn i huset på Peverell terrasse. Hun hadde bodd her i et år nå, så det føltes like mye hjemme som noe annet sted. Før det … hadde hun bodd andre steder og hatt andre jobber og hjulpet til med å ta seg av besteforeldrene. Og før det igjen, femten år før, hadde hun bodd på Belle-Île-en-Mer, øya der hun ble født.

Hun hengte jakken på knaggen ved døra, satte foten på nederste trappetrinn, la en hånd på gelenderet og fikk øye på det. Et brev. Tynn flypost. Navnet hennes var skrevet med snirklet, skrå, gammeldags håndskrift som først liknet … Men det var det ikke. Colette pustet ut. Hun grep konvolutten og løp opp trappen – for sikkerhets skyld, i tilfelle Adam og Louise, det hyggelige ekteparet hun leide av, skulle stikke hodet ut av kjøkkendøra og begynne å prate. Det var ikke fra moren hennes, nei, men poststempelet var fransk, så det måtte være fra Belle-Île.

Noe måtte ha skjedd. Colette åpnet døra til den lille leiligheten i tredje etasje, til rommet som huset både sittegruppe, seng og tekjøkken, og innenfor det et lite bad. Det spesielle med denne leiligheten var utsikten, og som oftest gikk hun bort til vinduet med det samme hun kom inn. Men ikke i dag. I stedet la hun vesken fra seg på bordet og holdt konvolutten skeptisk mellom tommel og pekefinger som om hun var redd den kom til å bite henne. Hun trakk pusten dypt og rev den opp.

Kjære Colette.

Nei, dette var ikke morens håndskrift. Colette flyttet blikket nedover, til slutten av det korte brevet. Vennlig hilsen Francine Quintin sto det. Francine var naboen til moren hennes. Colette leste brevet så fort hun kunne. Hvorfor skulle Francine Quintin skrive til henne?

J’espère que tu vas bien. Det var selvfølgelig skrevet på fransk, og Colette pleide for tiden verken å snakke eller lese morsmålet sitt. Skriften var dessuten vanskelig å lese. Hun rynket pannen og ventet på at ordenes betydning skulle tre frem. Moren hennes var britisk og hadde snakket engelsk til henne så lenge hun kunne huske – i hvert fall når ingen andre var til stede. Kanskje hadde Thea Lenoire allerede da visst at Colette en dag skulle forlate øya og vende tilbake til stedet der Thea hadde sine røtter. Colette sukket. Hun hadde bodd i Cornwall i femten av sine trettito leveår. Tankenes språk var ikke lenger fransk for henne.

Jeg håper du har det bra, leste hun igjen. Jeg er lei for å måtte fortelle deg at så ikke er tilfellet med moren din.

Moren hennes hadde det ikke bra. De fremmede franske ordene danset på arket foran henne. Moren din er alvorlig syk, leste hun. Hun har kanskje ikke lenge igjen. Hun har leukemi.

Colette stirret på ordene. Har kanskje ikke lenge igjen. Leukemi. Men moren hennes var jo bare sekstifem år. Sekstifem var ingen alder å snakke om i disse dager. Hun var i hvert fall ikke gammel. Hvordan kunne moren hennes ha leukemi?

Du burde komme hit så fort du kan, fortsatte brevet, før det er for sent. Hun vet ikke at jeg skriver til deg. Du er den eneste hun har, men det vet du jo.

Colette stirret på ordene helt til de fløt sammen på arket. Du er den eneste hun har … Hun fikk en melding på mobilen, som hun ignorerte.

Utenfor vinduet så alt helt likt ut som for noen minutter siden. Hvordan var det mulig? Ettermiddagssolen skinte skrått inn på det slitte furugulvet i leiligheten hennes og kastet flekker av lys på vannflaten utenfor. Colette så utover havna og det grågrønne havet – mot de høye viktorianske husene i Bay View terrasse med ymse rød mønestein over grått skifertak, mot den store, overskyede himmelen. Et skip var på vei ut mot havet, kun synlig som et svart stempel i horisonten. I havnebassenget lå fargerike fritids- og fiskebåter og duppet i det gule lyset.

Moren hennes hadde leukemi. For litt over et år siden hadde Colettes besteforeldre dødd – bestefaren bare tre uker etter kvinnen han elsket – og Colette hadde vært sint og opprørt over at moren ikke hadde verdighet nok til å møte opp i begravelsen. Colette hadde ikke snakket med henne etter det. Før det hadde det vært andre problemer – avstand over tid, så mye usagt. Og før det … Colette orket ikke engang å tenke på det.

Hun gløttet ned på brevet fra Francine som hun fortsatt holdt i hånden, og så for seg Francines sure ansikt og stramme munn med tynne lepper. Naboen deres i Sauzon hadde alltid stått gjemt bak blondegardinene sine, bak sine rideaux, ivrig etter å få med seg alt som foregikk – sikkert fordi det var år og dag siden hun selv hadde opplevd noe spennende, pleide Colette å tenke. Francine lot til å ha full oversikt over alt og alle. Hun hadde sett femten år gamle Colette komme sent hjem med sin amour, hun hadde sett dem kysse hverandre i porten og mer til. Og hun hadde ikke nølt et sekund med å sladre til moren hennes.

«Det er åpenbart fordi jenta ikke har noen far,» lød Francines selvgode stemme. «Og for øvrig, Thea, har jeg visst ikke sett noen av dere i kirken på en stund?»

Moren hadde mumlet et svar Colette ikke fikk tak i.

«Du må være strengere mot jenta, Thea,» hadde Francine fortsatt. «Hun er ditt ansvar nå, vet du.»

Ansvar. Det var Francine i et nøtteskall den gangen. Og hun hadde visst ikke forandret seg det spor, men var fortsatt den som visste alt og så det som sin plikt å fortelle Colette at moren hadde kreft.

Måkene sirklet over havna, og på den smale moloen gikk folk fortsatt og spiste is og nøt de siste ettermiddagsstrålene fra vårsolen. Alt var som før, men ingenting var som før. Den gamle livbåtstasjonen huset en kunstutstilling. Det var ferietid og markedsdag og et myldrende folkeliv. Colette jobbet på kontoret i havna som leide ut ferieboliger, og visste mer om turismen enn de fleste.

Hvorfor hadde ikke moren fortalt det selv? Hvorfor hadde ikke Francine bare ringt henne? Men Colette visste hvorfor. Francine hadde ikke nummeret hennes, og når det gjaldt moren … Colette plukket frem mobilen fra vesken, fant nummeret hun ringte så sjelden, og lot det ringe lenge.

Uten å merke det hadde hun krøllet brevet sammen i hånden. Hun glattet det ut. «Mamma.» Du er den eneste hun har. Følelsene veltet over henne. Hun lukket øynene og merket at hun svaiet der hun sto. Hun hadde vendt moren og øya ryggen for femten år siden, og gudene måtte vite at hun hadde hatt sine grunner. Stort sett tenkte hun ikke på det, det var best slik. Men nå …

Telefonen hennes ringte. Hun kastet et blikk på nummeret, men tok den ikke, fortsatte i stedet å se ut på husene i havna – det gamle fiskerøkeriet, porselensutsalget, ishuset, kalkovnen, og den svarte og hvite 1600-tallspuben Ship Inn. Dette hadde vært byen til moren hennes, helt til hun flyttet herfra som attenåring. Hadde moren følt det samme da som Colette følte da hun forlot Belle-Île? De hadde tross alt vært nesten like gamle. Hun ante ikke, innså hun; de hadde aldri snakket om det. Det var så mye de ikke hadde snakket om. Og mye Colette fremdeles ikke forsto. Men … leukemi. Moren hennes kunne dø. Og Francine hadde rett – Colette var den eneste moren hadde.

Ringetonen stilnet og begynte igjen. Mark var ikke typen som lot seg ignorere. Hun la brevet på bordet og svarte. «Hallo.»

«Hei, søta.» Han hørtes nesten uutholdelig munter ut. «Jeg står utenfor.»

«Å, gjør du det.» Hun greide ikke å tenke. Hjernen hennes prøvde fortsatt å bearbeide de vonde ordene i brevet. «Mark …» I et par sekunder lå ordene usagt på tungen hennes.

«Kan jeg komme inn, eller?» Det var latter i stemmen hans.

Colette tok seg sammen. «Ja, selvfølgelig.» Hun var overrasket over at stemmen hennes hørtes så vanlig ut. Hun gikk bort til vinduet og så ned på fortauet der han sto, høy, mørk og stilig kledd i lyserosa skjorte, mørke bukser og jakke.

Han smilte og vinket.

«Jeg kommer ned.» Colette stakk brevet i vesken. Hun trakk pusten dypt og gikk mot trappen mens følelsene floket seg inni henne. Mest av alt kjente hun seg nummen. Hun trodde ikke hun var klar til å snakke med noen om dette, ikke engang Mark – i hvert fall ikke ennå.

Kapittel 2

Colette

I restauranten Koto Kai – et av hennes favorittsteder – lot Colette Mark stå for mesteparten av snakkingen mens brevet fra Francine lå og ulmet stille i vesken hennes.

«Hvordan har du hatt det i dag?» spurte han, mens han så ned på menyen.

«Å, du vet, travelt.» Arbeidsdagen på utleiekontoret hadde vært omtrent som den pleide: Hun hadde satt renholderne i sving og tatt imot en klage fra en feriegjest og flere bestillinger – stort sett for den forestående sommeren, men også for vinteren, når byen var kald og forblåst, og havet pisket mot husene i havna. «Hva med deg?»

De tok en drink mens han fortalte henne om sin dag. Mark ledet et meglerkontor; det gikk bra, og han fikk provisjon. Personlig mente Colette at det bar galt av sted; altfor mange eiendommer ble kjøpt for å leies ut til turister, og boligprisene var blitt så høye at de fastboende ikke hadde råd til å kjøpe seg hus. Hun hadde sagt dette til Mark mer enn én gang, og han ble alltid fornærmet. «Alle kan flytte på seg,» sa han. «Se på deg selv. Alle kan finne seg et annet sted å bo.» Han hadde et poeng. Og Colette kjente ham godt nok til å la temaet ligge.

De bestilte, og da forretten kom, hev Mark seg ut i en historie om en eiendom ved Loe Bar som riktignok var forfallen, men som hadde stort potensial. «… og så bød de hundre og tretti tusen pund; jeg trodde de tullet med meg.»

Colette blunket mot ham. Hun hadde valgt akkar med mangosalat til forrett. Den var sikkert like nydelig som vanlig, men hun hadde spist den nesten uten å ense det.

Han lente seg frem. «Colette? Hører du egentlig etter?»

«Ja da, beklager.» Hun prøvde å kaste seg inn i samtalen. «Med den utsikten? Seriøst?» Hun tvang frem en latter, så lite overbevisende at Mark rynket pannen.

Servitøren kom med hovedretten – svineribbe med pak choi-kål til ham og thaikylling med sjasminris til henne. Den var et syn for øyet og duftet deilig, og hun hadde valgt den på grunn av den nydelige smaken av krydder og kokosmelk. Men i kveld var hun rett og slett ikke sulten.

Før hun rakk å ta en bit, strakte Mark hånden frem og la den over hennes. Hun så ned på de to hendene deres. Hvorfor hadde hun lyst til å dra sin til seg? Hvorfor fortalte hun ham ikke bare om brevet? Han var så omtenksom. Hva feilte det henne?

Colette hadde følt seg ganske sårbar den første gangen Mark Johnson kom inn på kontoret hennes. Det var bare noen uker siden bestefaren døde, og hun kjente seg alene og fortapt. Hun hadde gått på jobben for å få tankene over på noe annet, men fikk ikke minnet om bestefarens triste ansikt ut av hodet og gremmet seg over at moren ikke engang kom for å ta farvel.

Mark var interessert i en bolig de hadde leid ut som snart skulle legges ut for salg, og ville snakke spesielt med Colette.

«Du er ny her, ikke sant?» Det var et helt dagligdags spørsmål, men Colette merket umiddelbart at det lå noe mer i det. Mark småpratet ikke. Han så noe han ville ha, og gikk målrettet til verks for å få det – det var sånn han var.

«Jeg har bare jobbet her noen måneder, ja.» Helt siden hun kom til Porthleven for femten år siden, hadde Colette hatt problemer med å slå seg til ro. En sommer hadde hun jobbet som servitør inne i sentrum og bodd hos besteforeldrene – for å finne ut av ting, som bestemor J hadde sagt. Hun hadde bodd i Truro og gjort det samme der. Besteforeldrene hadde virket glade for å ha henne hos seg, og slett ikke overrasket over at Colette hadde dratt fra øya, men hun hadde ikke fortalt dem den egentlige grunnen, bare sagt at hun ønsket å reise, se England og bli bedre kjent med dem. En periode hadde hun jobbet i en gavebutikk i St. Ives og dratt tilbake til Porthleven om sommeren for å være sammen med dem. Først da helsen deres forverret seg, slo hun seg mer til ro i Porthleven; hun skaffet seg jobb i en bransje som ikke var sesongavhengig, og fant en liten leilighet i Peverell terrasse.

«Ny i byen også?»

«Ikke akkurat.» Hun forklarte at hun hadde vært litt til og fra.

«Så du har familie her, med andre ord?» Han hadde visst ingen hast med å komme seg tilbake på jobben. Colette merket at Tracey, sjefen hennes, betraktet dem.

«Besteforeldrene mine bodde her, men …» Hun sa ikke mer, men Mark lot til å forstå.

Han lente seg nærmere. «Hva sier du til å prate litt mer over en drink?»

«Altså …» Hun hadde holdt seg mye hjemme den siste tiden.

«På The Ship klokken åtte i kveld?» Også da hadde Mark ignorert tvilen hennes, som om det ikke fantes noen tvil. «Stedet er fullt av gubber,» la han til, «men de er hyggelige nok, hvis man ikke har noe imot historier fra gamle dager om smugling og skipbrudd i Porthleven.»

Til sin store overraskelse hadde Colette begynt å le, uten å vite sikkert om han tullet eller ikke. Hun hadde allerede møtt flere av disse gubbene, men Porthleven var en by full av innflyttere, og noen hadde bodd her i to år, andre i tjue. Heller ikke besteforeldrene hennes var født her; de hadde flyttet til Cornwall tidlig på femtitallet, rett før moren hennes ble født. Porthleven hadde visst vært full av et yrende folkeliv på den tiden – med hele tretten slaktere, ifølge bestemoren hennes.

Colette hadde sett på Mark, på det velfriserte mørke håret, den grå dressen og det blå slipset. Ja, hvorfor ikke? hadde hun tenkt. Hun måtte innrømme at hun i grunnen var ganske ensom. Hun hadde fått venner her, men de var vanskelige å holde på når man flyttet mye rundt. Hun hadde hatt noen kjærester også, men ingen seriøse forhold. Hjertet hennes blødde fortsatt, men hun var nødt til å komme seg ut, ta seg sammen og leve livet sitt. Kanskje kunne denne selvsikre mannen hjelpe henne med det? «Jeg blir med,» sa hun, og slik begynte historien om henne og Mark.

«Er det noe galt, jenta mi?» sa han nå med bekymret stemme og brune, snille øyne.

Han er en bra mann, sa Colette til seg selv. En hyggelig mann. Han hadde tatt henne med ut, snakket til henne og trøstet henne da hun fortsatt sørget over besteforeldrene. Han stilte alltid opp for henne, var der når hun trengte ham – men også når hun ikke trengte hjelp, kunne hun noen ganger tenke. Hun så ned på maten på tallerkenen sin. Hun burde fortelle kjæresten sin om det hun tenkte på, og ikke holde det inni seg på den måten. Hva var det som hindret henne?

Mark dro hånden til seg, nikket oppmuntrende og begynte å spise.

«Altså …» Colette åpnet munnen for å fortelle ham om brevet, om moren, om leukemien. Men i det samme kikket han over skulderen hennes, på noe bak henne, og det glimtet til i øynene hans.

Hun tidde. Det hendte stadig at han så forbi henne på den måten, som om han tenkte at noen andre i nærheten kanskje hadde en mer interessant samtale, som om han ble irritert over at hun brukte så lang tid på å få ut ordene. For hun hadde sett det glimtet før. Når hun ville ha litt tid alene, og han ville at de skulle gjøre noe sammen. Når en servitør på en restaurant ikke var rask nok. Når en vakker kvinne ved et bord i nærheten lo en trillende latter. Colette kjente det blikket og likte det ikke. Hun ville ikke fortelle Mark om brevet, for han kom umiddelbart til å ta føringen og fortelle henne hva hun skulle gjøre. Og denne gangen ville hun for en gangs skyld bestemme helt selv.

«Ekstremt travelt på kontoret, bare,» sa hun, og puttet en bit karamellisert søtpotet i munnen.

«Hm.» Han rynket pannen. «De pisker dere for hardt, det er sikkert. Men nå er det helg.» Han sendte henne det pene smilet sitt. «Hva sier du til en liten utflukt i morgen? Dra opp til Bude eller Exmoor, for eksempel. Gå en tur. Spise lunsj på en pub. Bare oss to?» Han så ned på ribben på tallerkenen sin.

«Høres veldig hyggelig ut.» Colette kjente panikken stige. Hun var andpusten selv om hun satt helt stille. Hun reiste seg. «Jeg må bare …» Hun grep vesken sin. «… en tur på toalettet.»

«Å? Ja ja.» Han så spørrende på henne da hun skjøv stolen bakover. Hun hadde en merkelig følelse av at de en gang i fremtiden kom til å fortelle noen om dette og si: Og så reiser hun seg for å gå på do midt i middagen. Hva mener du? Er ikke det en veldig underlig oppførsel?

Colette grep tak i smijernsgelenderet og gikk ned den brede tretrappen. Digre malerier av Porthlevens stormfulle bølger ruvet på veggene over henne. Hun lukket døra til dametoalettet bak seg og pustet ut. Mark var skjønn, men han forsto ikke at hun noen ganger trengte litt armslag. Hun satte pris på at han ordnet og fikset. Han var omtenksom, hun likte å være nær ham og nøt den tryggheten han hadde brakt inn i livet hennes. Men noen ganger følte hun seg like fanget med ham som hun hadde gjort ute på øya. Ufri. Som om hun sto i fare for å miste en viktig del av seg selv.

Dette måtte være en reaksjon på brevet … Hun satte seg på dolokket, fant det i vesken og leste det igjen. Hun lukket øynene og prøvde å mane frem minnet om moren sin. Stemmen: pausene og trykket, rytmen som var morens rytme, hennes måte å snakke og leve på. Colette tenkte på barndommen. Moren hadde ofte vært fjern og drømmende i blikket, som om hun ikke var helt til stede, men lengtet til et annet sted eller tenkte på noen andre, en person hun elsket høyere kanskje, en som alltid ville komme i første rekke for Thea Lenoire. Men hvem var det hun tenkte sånn på? Ikke Sébastien, som hun var gift med, ikke foreldrene i Cornwall og i hvert fall ikke datteren sin.

«Mamma, mamma …» Colette husket hvordan hun hadde prøvd å få oppmerksomhet fra moren sin, hvordan hun dro henne i armen og forkleet helt til moren skjøv henne forsiktig bort. «Gå og lek, Colette. Mamma er opptatt.»

Alltid opptatt. Hun drev en blomsterbutikk, stelte planter og laget buketter og oppsatser til dåp, bryllup og begravelser. Sauzon har jo sitt eget begravelsesbyrå, så hvorfor ikke en blomsterbutikk? hadde Colette ofte hørt moren sin si. Hvorfor ikke? Blomster handler ikke bare om døden, men om å huske. Om livet, om farger. Blomster får folk til å smile. Hvorfor ikke?

Colette svelget hardt. Og nå? Kom hun til å greie å fange morens oppmerksomhet nå? Kom hun til å få svar på alt hun trengte å vite? Hun dyttet brevet ned i vesken igjen. Hun hadde vært på toalettet i en evighet. Mark kom til å melde henne savnet hvis hun ikke snart kom tilbake.

Hun gikk opp den elegante trappen og inn i det lange, smale rommet med god takhøyde som en gang i tiden hadde vært et seilmakerloft. Nå hadde den asiatiske restauranten plassert alle bordene sine i en lang rad ved vinduene, så alle kunne spise med utsikt til havna. På hvert bord sto det et tent, kremhvitt stearinlys i messingstake. Stemningen var travel, men plasseringen av bordene gjorde at lokalet føltes romslig. På den funklende bardisken sto det flere lys, og i taket hang det store, flettede kurver med lys inni. De panelkledde veggene var malt i hvitt og kremhvitt, og tregulvet var nøttebrunt. Innredningen pleide å ha en beroligende virkning på Colette, men ikke i kveld …

Hun satte seg på benken ved vinduet. Mark så som ventet urolig ut.

«Hei,» sa han. «Går det bra, eller?»

Colette nikket. «Men vi kan gjerne gå så fort du er klar.» Hun skjøv tallerkenen sin til side.

Han hevet et øyebryn. «Er du dårlig?»

«Jeg er ikke så sulten.» Hun trakk litt på skuldrene. «Beklager.»

Han lente seg mot henne og tok hånden hennes igjen. «Hjem til deg eller meg?» Han smilte, og Colette smilte tilbake. Det var neppe hans skyld. Hvordan kunne han vite hva som var galt, når hun ikke hadde sagt noe til ham?

«Til meg?» Det var bare fem minutter unna, og Adam og Louise hadde ikke noe imot det. «For avvekslingens skyld,» la hun fort til da hun så uttrykket i ansiktet hans.

Han nølte bare så vidt, men Colette visste at han heller ville gått tilbake til Highburrow. «Det går fint.» Han fant frem lommeboka og avfeide hennes tilbud om å spleise. «Ikke vær dum. Jeg tjener mye mer enn deg, og vi er jo sammen, ikke sant?» Så studerte han regningen med rynket panne i flere lange sekunder. Colette hadde ikke noe imot det. Han var sjenerøs, men også sparsommelig; det var ikke noe galt med det.

De gikk hånd i hånd langs kaia mot Colettes leilighet. «Du har vært så stille i kveld,» sa han. Skinnet fra gatelykter og vinduer traff det mørke vannet, og fra en bar i nærheten hørtes musikk og stemmer. «Helt fjern.»

De gikk tett inntil hverandre. Bare nesten i takt, tenkte hun. Og det var hennes skyld. «Beklager.» Hun klemte hånden hans. Belle-Île var aldri så langt unna som hun ville den skulle være; overalt hvor hun så, fant hun noe som minnet henne om øya.

«Jeg har alltid ønsket meg en fransk kjæreste,» sa Mark da de begynte på stigningen oppover Institute Hill. Det var mørkt her oppe, og gaten var smal, men det bratte smuget ville føre dem rett opp til huset. «Det var en ambisjon jeg hadde.»

Hun lo. «Men jeg er jo ikke fransk. Jeg er halvt britisk, har du glemt det?»

«Enda bedre.» Han kysset håret hennes. «Du har en sexy aksent samtidig som du forstår meg.»

De var allerede halvveis oppe, og Colette lot blikket vandre over takene under henne og ned mot det skinnende mørke havet.

«Men det er jo ganske teit …» Mark bøyde seg ned så han pustet inn i håret hennes, før han så opp mot Peverell terrasse. Colette fulgte blikket – og tankerekken – hans, og forsto hva han mente. «… at jeg boltrer meg i et stort hus helt alene, mens du bor her i noen andres hus. Når vi i stedet kunne vært sammen hele tiden.»

Dette var et tema som kom på banen omtrent hver tredje uke, så hun skjønte hvor viktig det var for ham, og hvor mye han tenkte på det. Hun burde følt seg smigret. Hun følte seg smigret. Hvorfor vil du bo i noen andres hus når vi kan bo sammen i mitt?

Det var et godt spørsmål. Var det på grunn av Mark? Var det på grunn av henne? På grunn av at de to var sammen? Huset hans i Highburrow var stort og moderne, med alle bekvemmeligheter, men … Utsikten er ikke riktig, hadde hun spøkt med, men sannheten var at Colette ikke var klar til å binde seg på den måten, selv om Mark ville det.

Hun svarte på spørsmålet ved å strekke seg mot ham for å få et kyss. Da de kom inn, ble det flere kyss, og da de senere elsket i sengen hjemme hos henne, leid leilighet eller ikke, hadde spørsmålet løst seg opp og forsvunnet. Det ville dukke opp igjen, det visste hun, som skumsporene etter sneglene på Pointe des Poulains, det nordligste punktet på Belle-Île; spørsmålet ville dukke opp igjen og slå mot klippene nok en gang. Det gjorde det alltid.

Midt på natten sto Colette stille opp for ikke å vekke Mark. Hun satte seg i lenestolen ved vinduet og slo på laptopen. Den voksende månen lyste ned i vannet i havna nedenfor; den brokete samlingen av hus sto i givakt rundt havnebassenget; det mørke, krusende havet slo stille og forsiktig mot land. Colette googlet fly- og fergetider og omsider rutetabellen til fergen som gikk fra Quiberon til Belle-Île. Hun noterte, regnet og fant frem kredittkortet sitt, før hun lukket laptopen, så ut mot havet og tenkte på det andre havet hun hadde vokst opp med. Det var så lenge siden nå. Hun lukket øynene og grøsset – av frykt eller kanskje forventning? Men hun var syk, og hun var moren hennes. Hun måtte jo dra?

Da Mark våknet halv åtte, ga hun ham kaffe og en croissant på sengen. Fordi jeg har dårlig samvittighet, tenkte hun. Men dette var en ny dag, og ting sto klarere for henne nå.

«Har vi ikke hoppet over noe vesentlig nå?» stønnet han, men han satte seg opp og spiste croissanten likevel.

Colette trakk pusten. Hun strakte hånden frem og strøk en mørk hårlokk bort fra pannen hans. Dette kom ikke til å bli enkelt. «Mark, jeg fikk et brev i går,» begynte hun.

«Å?»

«Det gjaldt moren min.»

Han hevet et øyebryn. «Gjaldt henne?»

«Det var fra en nabo, en dame som heter Francine.»

«Hva sto det i brevet?» Hun hadde fanget oppmerksomheten hans nå.

«Moren min er syk.» Colette svelget. Hvorfor skulle hun gråte? Moren hadde aldri vært der for henne. Hvorfor skulle hun gråte for henne nå?

«Hva feiler det henne?» Mark skjøv brettet til side og svingte beina ut av sengen, kun iført svart boksershorts.

«Leukemi.» Stemmen skalv. Ordet føltes like lumsk som selve sykdommen. Colette kunne nesten kjenne hvordan det vokste og tok over.

«Hvorfor i helvete sa du ingenting?» Mark tok tak i henne og dro henne inntil seg. «Så det var det som plaget deg i går?»

Hun nikket, redd stemmen ville briste.

«Det går bra, jenta mi,» trøstet han. «Jeg er jo her. Du har meg.»

«Jeg er nødt til å dra tilbake.» Hun la pannen mot skuldrene hans. «Jeg er nødt til å treffe henne.» Mark var en høy og sterk mann. Den muskuløse kroppen hadde alltid fått henne til å føle seg trygg.

«Jenta mi.» Han strøk henne over håret. «Klart du skal dra, vi drar begge to. Jeg tar meg fri fra jobben, så vi kan …»

«Nei.» Hun trakk seg unna. Dette var grunnen til at hun ikke hadde sagt noe kvelden før. «Beklager, Mark.» Det gjorde vondt å si det hun nå måtte si. «Men jeg er nødt til å ta meg av dette alene.»

Kapittel 3

Étienne

Étienne satte seg med et rykk opp i sengen, blunket og stirret inn i det svarte mørket. Merde. Hvor i helvete var han? Kroppen hans var badet i kald svette. Hva i nom de Dieu hadde han drømt om?

Men i samme øyeblikk visste han det. Han dro hånden gjennom håret og blunket igjen, som for å riste det av seg. Han hadde drømt om sommergjengen fra gamle dager: Denis’ smale, brune ansikt, Jules – sterk som en okse, det triumferende skinnet i Yanns mørke blikk. Og Gabriel … Nå var Étienne våken nok til å se at sengen han lå i, sto under vinduet, en nokså fremmed seng i et nokså fremmed rom. En smal stripe lys fant veien under rullegardinen. Han var ikke hjemme – først nå gikk det ordentlig opp for ham.

Han sukket og strøk hånden over det mørkelilla sengeteppet, så glatt og perfekt at den ru huden hans liksom hektet seg fast. Moren hans hadde alltid sørget for å ha håndklær og sengetøy av ypperste kvalitet – ikke at det spilte noen rolle nå som hun var borte. Han la seg på ryggen igjen og stirret opp i taket – hvitt, med taklister, ingen spindelvev – og ventet på at sorgen over moren skulle forsvinne, slik hun hadde forsvunnet. Han hadde sørget i seks måneder nå, og han mistenkte at sorgen aldri ville ta slutt, bare blekne.

Men det var ikke alt som plaget ham. Det var skygger på dette hvite taket, alltid skygger, selv om han var her for å slå opp skoddene og slippe inn vårlyset. Skyggene kom ikke til å bli borte, for han var her på Belle-Île nå, på øya han hadde holdt seg unna i tjue år. Han var her i morens hus, i den gamle sengen sin, der han i mange lykkelige, ukompliserte somre hadde sovet. Somrene før.

Étienne stønnet. Det var vel altfor tidlig å stå opp? Han hadde tatt med seg penn og papir, laptopen også. Han var tross alt forfatter, så da måtte han jo oppføre seg som det; han måtte være klar. Inspirasjonen kunne like gjerne prikke ham på skulderen her som hjemme i Locmariaquer. Det var i hvert fall en liten sjanse for at en halvveis brukbar idé skulle dukke opp.

Hjemme, på den andre siden av den smale stripen av vann mellom Morbihanbukten og Belle-Île-en-Mer, lå Étienne så lenge han ville om morgenen. Han hadde ingen som irriterte ham, ingen som brydde seg om han sto opp klokken fire om natten for å skrive ferdig et kapittel som hadde brent seg vei inn i drømmene hans, ingen som reagerte om han sovnet ved skrivebordet midt på dagen. Det var best for en forfatter å leve alene, det hadde han funnet ut for lenge siden. Å bare ha seg selv å tenke på. Han kunne dykke ned i en annen verden hver gang skrivetrangen meldte seg, og vende tilbake til virkeligheten først når den nødvendige jobben var gjort. Han kunne dagdrømme lykkelig i timevis, uten å ense at tiden gikk. Han tenkte, han jobbet – de to tingene var uløselig knyttet til hverandre som trådene i et tau. Han kunne slappe av hvordan og når han ville. Han kunne …

Stikke av, svarte en annen stemme, som en mygg i øret hans som summet frem en annen sannhet. Étienne føyste den bort. Han hadde erfaring med dette. Og dessuten var han jo her, ikke sant? Han var sønnen som skulle rydde opp i tingene etter moren sin, en oppgave som var hans plikt, rydde i ting hun hadde tatt vare på: tunge sengetepper – et av dem lå fortsatt som en død skapning oppå ham – pent broderte duker, tykke håndklær tørket i det varme tørkeskapet, som han lengtet etter å bore nesen ned i. Klærne hennes … Merde, det orket han ikke. Tunge tremøbler – det var lettere. Han trodde ikke at moren ville hatt noe imot at en mann kom i en stor, hvit varebil og hentet alle møblene så han kunne selge dem i bruktbutikken sin i Le Palais, til unge folk med dårlig råd som nettopp hadde flyttet og trengte møbler.

Men resten av tingene … Mon Dieu. Étienne hadde tatt et raskt overblikk da han kom i går kveld, gått rundt i de små rommene som et forvirret dyr i bur, åpnet skap og skuffer for å danne seg et bilde av hva som ventet ham, hvor mange ting det faktisk dreide seg om, holdt seg i bevegelse for å slippe å ta det inn over seg. At hun var borte. At han nå befant seg her.

Hadde han hatt mareritt? Han rynket pannen. Det var ikke rart om han hadde hatt mareritt. Det var jo her det verste marerittet av alle hadde funnet sted. Dette var stedet han trodde han aldri skulle vende tilbake til. Han hadde holdt fast ved det selv om moren, etter at faren var død, hadde valgt å tilbringe sine siste år her. Og likevel kunne han nå lukke øynene og se dem klart for seg. Jules, Yann, Denis og Gabriel – sommergjengen. Og nå som kaldsvetten hadde fordampet, smilte de mot ham slik de hadde gjort den gangen – i hvert fall før … Denis slo Jules på ryggen, og Yann ropte noe over skulderen mens han tråkket i vill fart i sommervinden. Hver eneste sommer hadde de vært sammen. Likevel hadde de mistet kontakten. Eller rettere sagt: Étienne hadde mistet kontakten med dem.

Han satte seg opp og svingte beina ut av sengen. Den eneste måten å bli kvitt slike negative tanker på var å slippe inn dagslyset, så han åpnet skoddene for å se ut på den nye dagen. Lyset var blekt, men lovende; solen fikk vannflaten til å skimre i sølv. Synet minnet ham om bladene på sølvsvineblommen, en hårete plante det bugnet av i Étiennes hage i Locmariaquer. Han lente seg mot vinduskarmen og stakk fingrene inn i det intrikate smijernsgitteret. Morens hus i Sauzon – nå hans hus, minnet han seg selv på, men bare til han fikk solgt det, så mye var sikkert – hadde en kafé i deler av første etasje, slik at annen etasje inneholdt både to soverom, bad og stue, mens første etasje kun inneholdt kjøkken og vaskerom. Det var en uvanlig bolig, det var det ingen tvil om (Étienne så for seg at han fortalte dette til le notaire), men utsikten mot sjøen og den vakre sauzonhavna var det ingenting å si på. Den var, og hadde alltid vært, idyllisk.

Étienne så ned på veien under seg. Nedenfor det blå gitteret var Quai Guerveur i ferd med å våkne til liv. Kaféeieren hadde en sigarett mellom leppene mens han dro stoler og bord i metall ut på fortauet. Noen damer med handleposer i hendene gikk målrettet langs kaia, muligens på vei mot bakeriet, som sikkert var åpent nå. Båter, så mange båter, i alle former og størrelser – de fleste turistbåter – ventet tålmodig på at dagen skulle begynne. Bare én fisker løftet en kasse opp på havnemuren. Étienne strakte hals og så fiskeren dra av seg oljehyret og plassere kassen i fiskeboden. Étienne snuste. Sjøluften, som han trakk inn i Locmariaquer også, var litt annerledes her ute. Han kjente lukten av fisk – og nå duften av kaffe.

Mer skulle det ikke til. Han gikk ned på kjøkkenet for å lage seg en kopp. Etter det skulle han ta en dusj, deretter stikke ned for å kjøpe en croissant på bakeriet – forhåpentligvis uten å snakke med noen på veien. Så tilbake til huset, ringe notaren for å få ballen til å rulle, begynne å rydde. Det var planen. Han rettet seg i ryggen. Han hadde en jobb å gjøre her. Han hadde brukt hele seks måneder på å komme seg hit, så det ville uten tvil vært spindelvev i taket om ikke moren hans hadde vært forutseende nok til å ansette en vaskehjelp som kom hver fjortende dag og gjorde rent i huset, som om hun en dag skulle komme tilbake og bo her igjen, noe hun aldri gjorde. I stedet endte hun sine dager på sykehjemmet han hadde funnet til henne inne på fastlandet. Étienne savnet henne, og visste at han måtte sørge over henne på sin måte og bruke den tiden han trengte.

Han fylte på vann og satte den gamle metallkannen på komfyren. Hvorfor var han så sint? Heldigvis fant han kaffe i kjøkkenskapet, samt en rekke andre gamle bokser som inneholdt ting som moren hans hadde hatt bruk for. Kanskje skulle han gå seg en tur i ettermiddag – til et trygt og hyggelig sted (som forfatter kunne han ikke fordra ordet «hyggelig», men som menneske brukte han det stadig vekk), for eksempel ned til havna. Den andre åpenbare ruten tenkte han ikke på. Og det Étienne uansett ønsket mest av alt, var å rydde opp i dette huset så fort han kunne, med så lite oppmerksomhet og innblanding fra øyboerne som overhodet mulig. Etter det skulle han ta første ferge hjem, lettere til sinns. «Bare prøv å stoppe meg,» sa han høyt, til dagen eller til huset eller kanskje til selve øya.

Kaffen ble brygget med den samme fresende, putrende lyden han husket fra barndommen, og han bar kannen opp til skrivebordet i stuen, som også hadde utsikt mot havna og ned på Rue Saint-Nicolas. Blomsterbutikken eksisterte fortsatt, registrerte han. Han slo på laptopen, fant kafeens trådløse nettverk og gikk inn på Facebook.

Som så mange andre hadde Étienne et kjærlighet–hatforhold til Facebook. Stort sett hatet han det. Spesielt sterkt hatet han innlegg om mat og innlegg fra folk som følte seg forpliktet til å melde fra om at de hadde ankommet en fasjonabel restaurant eller et flott hotell. Hvem brydde seg? Han likte ikke innlegg om dyr (og spesielt ikke om kattunger), og politiske innlegg gjorde ham uvel. Bilder av lykkelige familier gjorde ham sur og mistenksom – hvorfor nøt de ikke bare hverandres selskap i stedet for å informere Facebook om hvor mye de koste seg? Han ønsket ikke å vite hvem som var syk (det var deprimerende, og var det ikke noe grunnleggende feil med å uttrykke sorg på sosiale medier?), og han ville i hvert fall ikke vite hva noen hadde sett på tv kvelden før. Han var tilhenger av «hat»-knapp, helt klart – han var bare trettifem, men hadde visst allerede blitt en gretten gammel gubbe – og det han avskydde aller mest, var forfattere som reklamerte for bøkene sine, som var det eneste han selv brukte Facebook til.

Bortsett fra i dag. I dag bet han på tommelneglen, stirret ut mot havet og skrev inn det første navnet: Yann Chirac. Yann var førstemann ut – og slik hadde det vel alltid vært? Han fant flere bilder, men bare ett som kunne være ham. Étienne zoomet inn. Facebook informerte om at han kunne få se alle innleggene hvis han ble venn med Yann. Étienne takket nei.

Etter tre kvarters forsøk på stalking ga han opp. Ingen av dem hadde jo prøvd å finne ham? Profilen hans var tilgjengelig for alle, derav den upersonlige tonen på de sjeldne innleggene. «Sosiale medier er fremtiden,» hadde hans agent og venn Didier nylig sagt. «Skal du hevde deg, må du være der.» Étienne ble motstrebende med på leken. Han måtte leve, ja, men han trengte ikke å selge sjelen sin av den grunn.

Inne i bakeriet ble han møtt av spørsmål fra madame Riou allerede før det var hans tur. «Du er sønnen til Lucie, ikke sant?» Hun kikket rundt ham. «Kondolerer. Je suis désolée. Vi savner Lucie veldig.»

«Merci beaucoup, Madame.» Han prøvde å ikke høres sur ut, men …

«Jeg hører at du har kommet tilbake.»

Jungeltelegrafen i Sauzon levde med andre ord i beste velgående. Foran og bak ham i køen mumlet folk frem kondolanser. «Merci.» Han smilte, nikket, sukket.

«Moren din ville blitt glad for å se deg her,» sa kvinnen bak disken i en ganske overbevisende tone. Blikket hennes var skarpt, og hun arbeidet raskt mens hun tok imot bestillinger, flyttet på bakverk i kurvene og fylte hyllen med flere sprø bagetter.

Étienne sto fremme ved disken nå. Det var sant at moren hans alltid ville at han skulle komme på besøk. «Un croissant, s’il vous plaît, Madame.» Det hørtes så trist og ensomt ut. «Et une baguette,» la han til.

Hun nikket som om det var å forvente. «Hvor lenge blir du?» Hun holdt fortsatt tak i posen, som for å hindre ham i å gå.

Étienne møtte det mørke blikket hennes. «Jeg er bare her for å rydde opp i tingene hennes og legge huset ut for salg,» sa han.

Hun svarte ikke.

Étienne følte at han måtte forklare seg. «Jeg bor i Locmariaquer.» Han sa det ganske høyt, som for å informere seg selv og alle andre som hørte på. «Der jeg alltid har bodd.» For han hadde aldri ønsket å komme tilbake hit.

«Oui, oui.» Hun snudde seg for å ta et nytt brett ut av ovnen. Damp og søt lukt fylte luften. «Du skriver bøker, n’est-ce pas? Lucie var veldig stolt av deg.» Hun slapp et av de nystekte bakverkene ned i Étiennes papirpose og rakte ham den med et smil.

«Mais oui. Merci.» Étienne visste ikke hva han skulle si. Hva sømmet seg? Han valgte å trekke på skuldrene. Hadde moren hans vært stolt? Ja, det hadde hun. Hun hadde til og med prøvd å lese bøkene hans, men de blodtørstige thrillerne Étienne skrev, var langt fra hennes smak, det visste han godt. Han nikket til kvinnen bak disken igjen og gikk mot døra så fort han kunne.

«Så du har tenkt å selge huset?»

Han åpnet munnen for å svare. Det sto nå mange folk mellom ham og madame Riou, og alle snudde seg og så på ham.

«Hvorfor ikke beholde det som et feriested? Mais oui, hvorfor ikke?» Samtykkende mumling fylte lokalet.

«Altså …»

«Så kan du jo komme tilbake selv noen ganger.»

«Selv?»

«Du vet.» Hun klikket med tungen. «På ferie, for eksempel. Som i gamle dager, non?»

På ferie, tenkte han. Hun visste altså ikke. Eller hun hadde glemt det. Hadde de glemt det, alle sammen? Étienne smilte og åpnet døra. Han kunne ikke huske forrige gang han hadde smilt og nikket så mye på én morgen.

«Hun ville satt pris på det du gjør,» var de siste smulene madame Riou kastet etter ham idet døra var i ferd med å lukke seg bak ham.

«Satt pris på?»

«At du i hvert fall er kommet for å rydde opp i tingene hennes. Bedre det enn at en fremmed gjør det, non?»

Oui, oui. Bedre enn en fremmed … Étienne hørte resten av køen mumle samtykkende. Igjen nikket han.

Han kom seg omsider ut og trakk inn den friske luften. Han burde selvsagt ikke gått ut så tidlig. En time senere kunne han kanskje glidd inn i mengden av anonyme turister som kjøpte frokost og et brød til lunsj. Men det madame Riou hadde sagt, stemte. Moren hadde ikke villet plage ham med det, selv om hun de siste ukene kanskje eller kanskje ikke visste at slutten nærmet seg. Hun visste jo at han ikke hadde lyst til å dra tilbake til Belle-Île, så hun ville aldri bedt ham om det, ikke nå. Men hun ville ønsket at han ryddet opp i tingene hennes. Mye, mye bedre enn at en fremmed gjorde det. Det i seg selv var grunn god nok til å komme tilbake. Moren hans fortjente såpass.

Étienne skyndet seg tilbake til huset før noen andre rakk å kondolere. Moren hadde aldri greid å overtale sin eneste sønn til å besøke henne her, men hadde i stedet tatt fergen for å treffe ham en gang i måneden, med frukt og brød og kanskje østers i en kurv på armen, som om hun var redd for at sønnen hennes skulle glemme å spise hvis hun ikke minnet ham på det. Étienne sukket. Kanskje var det en bekymring hun hadde delt med alle. Han så ned på papirposen han holdt i hånden. Han burde reist hit og besøkt henne. Men … det var et stort men.

Inne i huset laget han seg mer kaffe og spiste mens han fraværende tørket fett på olabuksene. Han kom seg igjennom den første skuffen med papirer, som han la i tre bunker: kaste i papiravfallet, ordne med, beholde. Bunke nummer én var heldigvis høyest; moren hadde visst beholdt alle papirer hun noen gang hadde fått.

I den andre skuffen var det bilder som ikke hadde funnet veien til de pent oppstilte, merkede albumene i den gamle mahognibokhyllen. Ingenting i morens liv hadde vært digitalisert. Bildene var falmede minner om lykkelige tider etter at moren hadde sluttet å jobbe med østers, etter at faren var blitt lagerformann, etter at arven etter mormoren hans gjorde det mulig for moren å kjøpe dette lille huset i Sauzon. Min store drøm hadde hun kalt det. Hun hadde overtalt Étiennes far til å male det rosa med mintgrønne skodder, og han hadde himlet med øynene, men gjort det likevel. Familien hadde reist hit på ferie hver eneste sommer, faren også – når østersen i Locmariaquer greide seg uten ham.

Étienne løftet en bunke minner. Her var han i havet, lo og plasket rundt – solbrun, bekymringsløs, ti eller kanskje elleve år. Her satt han på den røde sykkelen sin med knoklete knær og tynne bein, bare et år eller to eldre. Her sto de tre foran det rosa huset, her sto de på fergedekket. Étienne merket at blikket hans ble sløret.

Han visste ikke hvor lenge han satt og så på bilder. Han visste ikke hvor lenge han satt og stirret utover havet. Men bildene og havet sendte ham tilbake til den sommeren da alt ble forandret, og før han visste hva han skulle skrive, strakte han seg etter notatboka og pennen. Det eneste han visste, var at han måtte vende tilbake til den sommeren – ellers kom han aldri til å bli fri.