Eva J. Stensrud

Dilemma

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange.

Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi.

Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok «Slik Tala Vi» også vært!

Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine.

Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon.

Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine, blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Til Jon, min gode gubbe

Slik sluttet forrige bok:

Hun skulle dø. Du gode Gud, det var slik eventyret skulle ende! Mistankene hun hadde hatt de siste ukene, om at noe ikke var som det skulle, hadde vært berettiget. Å, Gud, hva skulle hun gjøre?

I et glimt så hun for seg Olines fortrukne ansikt, husket morens dystre skildring av dødskampen hennes, av hvordan hun ble tæret bort, bit for bit, og til slutt døde i store smerter. Det skulle også bli hennes endelikt. Slik skulle også hun forlate dem alle.

Hun slo armene rundt den stive overkroppen og begynte å rugge fra side til side. – Mor, jamret hun lavt. – Du må hjelpe meg. Hjelp meg, mor!

Dammen rundt føttene hennes vokste, spredte seg utover gulvet og dryppet ned mellom de grove gulvbordene.

Hun sank ned på kne og lot smertene overta.

Kapittel 1

Ingeborg skalv så hun ristet. Synet av alt blodet hadde lammet henne. Hvor kom det fra? Hvorfor stanset det ikke? Herregud, hvor mye blod rommet egentlig en menneskekropp?

Hun hadde sunket i kne og maktet ikke å røre seg. Hun stirret på gulvbordene; den mørke dammen vokste i skjæret fra det enslige lyset, bredte seg ut under henne som kronbladene på en blomst. En anemone? Nei, en valmue var det visst. Hun hikstet til. Hun satt her og blødde til døde, og alt hun kunne tenke på, var blomster.

Så klemte smertene til igjen. Denne gangen holdt hun på å kveles, så vondt gjorde det, men smerten tjente i det minste til å rive henne ut av nummenheten. Hun satte håndflatene i gulvet foran seg, som støtte. De gled, og hun krabbet vekk og kjente at kjolen slepte etter henne som sneglespytt. Håndflatene satte avtrykk på underlaget, det dannet seg fuktige merker etter de paniske fingrene hennes.

Hun grep fatt i stolen og fikk karet seg opp på føttene, gned de tilsølte hendene mot det lyse kjolestoffet og stirret på merkene. Så tok hun et forundret skritt nærmere lyset. Blodet var lyserødt, ikke dyprødt, som hun først hadde trodd.

Fremdeles piplet det langs innsiden av lårene hennes, men den fryktelige smerten hadde sluppet taket. Hun hadde aldri kjent noe lignende. Hun sugde i seg luft, rommet danset foran øynene hennes så hun måtte støtte seg. Hun falt vel ikke i uvett?

En liten stund ble hun stående slik. Så heiste hun opp kjolen og stirret nedover seg. Nå skjønte hun ingenting. Væsken minnet mer om urin enn blod. Sto hun her og tisset på gulvet? Hvordan var det mulig? Hun hadde jo ikke engang kjent trang til å tisse. Kunne det være noe galt med blæren, slik som en gang hun var liten, og hadde sittet på en kald stein i flere timer? Hun hadde ennå ikke glemt hvor vondt det hadde vært, og i dagene som fulgte hadde hun måttet tisse hele tiden. Da hadde det også kommet blod, husket hun.

Hun ristet på hodet. Nei, dette var annerledes. Det sved ikke nå, slik som den gangen. Dette var mye mer alvorlig, her var det livet om å gjøre, det var hun sikker på. Hun vrengte av seg underbenklærne og lot dem ligge der de falt. De var også lyserøde, så hun.

I det samme vendte smerten tilbake. Nå maktet hun ikke å holde igjen skriket. I noe som føltes som en evighet trakk magen seg sammen og spente seg som en hard, liten ball. Hun krøkte seg dobbelt og utstøtte et tynt, langtrukkent ul. Hun trengte hjelp, hun måtte få varslet noen! Klossete subbet hun mot døren, fant klokkestrengen og rykket febrilsk i den. Så sank hun i kne på ny.

Det var ikke rettferdig, hun kunne ikke dø nå. Hun hadde altfor mye ugjort!

Menneskene ved teateret flimret forbi i et glimt, hun så de oppspilte ansiktene deres for seg. «Tenk, gå bort så tidlig, hun som var så ung og lovende! En slik stemme vil vi neppe høre igjen i dette århundret!»

Hun så Peter Nielsen riste på hodet: «Hun ville utvilsomt ha blitt en av våre største skuespillerinner også. Å miste Ingeborg Aschenberg er intet mindre enn en tragedie!»

Primadonnaene ville slutte seg til sørgeskaren. «Frøken Aschenberg var et fint menneske,» ville Christine Zra betro Anna Nielsen, «da jeg krevde rollen min tilbake, tok hun det meget pent, selv om det må ha vært en tragedie for henne.»

Siboni ville gråte åpenlyst. De store, brune hundeøynene hans ville fylles til randen av kledelige tårer, han ville utstøte små, dannede snufs i alles påhør, mens han trykket et kniplingslommetørkle mot de velpleide kinnene. Han ville tenke på de mislykte forsøkene på å forføre henne, og beklage dypt og inderlig at hun aldri var blitt hans, men samtidig beundre henne for det. «Ingeborg holdt sin sti ren,» ville han si til seg selv. «Selv overfor meg holdt hun stand!»

Sanne ville også gråte. «Ingeborg refset meg fordi jeg hadde søkt dårlig selskap, og hun hadde rett! Jeg skulle ha hørt på henne, men nå er det for sent! Hun er borte!»

Tankene vandret til moren og stefaren, men hun holdt nesten ikke ut å tenke på morens fortvilelse. Søstrene og Sverre ville finne trøst i hverandre, men moren ville bli knust. Ingeborg begynte å hulke stille. Stakkars, stakkars mor! Hun som slett ikke hadde villet sende henne til København! Nå kom hun til å angre den avgjørelsen resten av livet.

«Jeg skulle aldri ha latt henne reise, Jon Tarvald. Hvorfor stanset du meg ikke?»

Stefaren ville svare henne med dyp, alvorlig røst: «Jeg tror jeg prøvde, Johanna.» Så ville de slå armene om hverandre og gråte.

Hvordan ville Mikko ta det? Han måtte da huske hvordan de hadde hatt det sammen? Han kunne da ikke ha glemt henne?

Hun strakte seg frem og dro i klokkestrengen på ny, holdt pusten og lyttet, for om mulig å skjelne klangen fra bjellen, men den var altfor langt borte. Hvorfor kom det ingen? Hørte de henne ikke?

Det prikket i korsryggen igjen, og hun stålsatte seg for det hun visste ville komme. Nok en gang la smertene den ubarmhjertige kloen rundt henne. Det føltes som om den klemte stadig hardere.

Desperat røsket hun i snoren, om og om igjen. – Vær så snill, kom og hjelp meg!

Var det virkelig ingen som hørte henne? Hun bøyde seg fremover, hulket ned i hendene. Dette holdt hun ikke ut!

Da smerten avtok, kom hun seg på bena og subbet mot døren. Gangen var mørk, en enslig flamme fra en oljelampe var det eneste som gjorde det mulig å skjelne omgivelsene. Hun hadde glemt å ta med seg lys, men orket ikke å gå tilbake. Hun maktet heller ikke tanken på å begi seg ned trappene. Isteden sjanglet hun bortover mot den andre fløyen. Skjørtet slepte i gulvet, tungt og vått. Hun frøs.

Aldri hadde huset fortonet seg større. Hun pustet tungt, strakte armene ut foran seg og forsøkte å unngå å kollidere med noe i mørket. Det var langt mellom lampene. Heldigvis sto det få møbler langs veggene.

Endelig nådde hun det siste hjørnet. Farmorens rom var innen rekkevidde. Hvilken dør var det? Hun stanset og så fra den ene til den andre. Til slutt bestemte hun seg, og banket på. Hvert øyeblikk kunne magekrampene vende tilbake, men akkurat nå kjente hun bare en svak murring.

– Cecilia! Hun banket på med knokene. – Cecilia, det er Ingeborg. Jeg er syk og trenger hjelp!

Ingen svarte. Hun banket igjen, så trykket hun klinken ned. Rommet lå i dypt mørke, og først trodde hun at hun hadde valgt feil dør. Så kjente hun duften som alltid omga farmoren, en blanding av tunge, fremmedartede krydderier.

– Cecilia?

Hun ble stående for å la øynene venne seg til mørket, og gradvis dukket konturene av farmorens sovende skikkelse frem for henne. Gudskjelov!

– Cecilia, gjentok hun, høyere nå, og beveget seg mot sengen. – Du må våkne!

Hun la hånden på farmorens skulder og ristet i henne, forberedte seg på at den eldre kvinnen skulle skvette til og fare opp, men ingenting skjedde. Herregud, var hun død? En svak lyd avkreftet frykten. Cecilia pustet i alle fall. Hvorfor våknet hun ikke?

– Vær så snill! Hun hørte selv at stemmen hennes skingret. Murringen i korsryggen gikk over i stikk; det var ved å sette i gang igjen. Hun ristet kraftigere i den sovende kvinnen, klemte til rundt den magre skulderen, rugget henne frem og tilbake, men alt hun fikk ut av den slappe skikkelsen, var et stønn.

Dette var et mareritt. Hadde hun ikke hatt så vondt, ville hun ha trodd at hun drømte.

En bølge av kvalme ledsaget pinen, og hun svelget flere ganger for å unngå å brekke seg. Svetten brøt ut på pannen hennes. Nå frøs hun ikke lenger, hun holdt på å koke over.

Det var ikke mulig å vekke farmoren, til slutt ble hun tvunget til å innse det. Det måtte være den forbannede opiumen hun tok som gjorde at hun sov så dypt. Ingeborg støttet seg mot veggen. Det fantes andre mennesker i huset, hun måtte ikke gi seg over.

Hvor lenge smertene herjet med henne denne gangen, ante hun ikke, men det fortonet seg som en evighet. Endelig løsnet grepet, og hun rettet seg opp. Tenk! formante hun seg selv. Hvor er klokkestrengen? Dette værelset lå rett over kjøkkenet og tjenernes kvarterer, og Cecilia ringte på tjenerne til stadighet. Hennes bjelle måtte de da høre? Eller var de ikke vant til at hun tilkalte dem om natten? Det var de kanskje ikke, dersom hun vanligvis sov like dypt som nå.

Ingeborg skubbet den voksende motløsheten til side. Hadde ikke Cecilia et fyrstål ved siden av sengen? Hun famlet over bordet, men fant ingenting. Cecilia pleide å ringe på tjenestepikene fra sengen, kom hun plutselig på. Følgelig fantes snoren innen rekkevidde.

Endelig fant fingrene hennes den flettede strengen. – Takk, kjære Gud! Hun dro i den, og nå kunne hun, langt bortefra, høre klangen av bjellen. Etter en liten stund skjelnet hun også den svake lyden av skritt. Så av stemmer. Gud være lovet.

Hun bega seg ut i gangen igjen, sank ned på det øverste trappetrinnet og ventet.

Det var gamle Lotte som kom. Hun mumlet forbannelser for seg selv mens hun forserte trappen, holdt lyset foran seg for bedre å kunne se trinnene. Ingeborg skjønte at det var best å gi seg til kjenne. – Lotte, det er meg.

Lotte kvakk og tok seg til brystet med den ledige hånden. – Ingeborg! Som du skremte meg! Så forandret uttrykket hennes seg. – Er hun død?

Ingeborg ristet på hodet. – Hun sover så hardt at jeg ikke greide å vekke henne. Det var på egne vegne at jeg ringte. Du må hjelpe meg, Lotte. Jeg er blitt syk.

– Er du syk? Husholdersken tok to trappetrinn til, og holdt lyset nærmere henne. Blikket hennes falt på det våte skjørtet. – Hva er galt?

Ingeborg kunne bare riste på hodet. – Jeg vet ikke. Jeg har fått så vondt i magen. Og det er noe som renner ut av meg, la hun beskjemmet til.

Lotte hjalp henne på føttene, gransket henne. – Orker du å gå tilbake til værelset ditt?

Ingeborg nikket. Hun følte seg roligere nå som Lotte var der.

– Har du løs mage?

– Nei.

Lotte rynket brynene. Igjen ble Ingeborg målt av det skarpe blikket. – Du ser ikke syk ut, synes jeg. Kom nå.

Hun ledet an med lyset over hodet.

Ingeborg fulgte hakk i hæl. Trodde ikke Lotte på henne?

Merkelig nok holdt smertene seg borte mens de vandret gjennom huset. Ingeborg følte over den ømme, utspilte magen med hendene og følte frykten vende tilbake. Noe var galt, men hva kunne vel Lotte gjøre? Hun hadde da ikke greie på legevitenskap. – Jeg tror det er noe alvorlig som feiler meg, sa hun inntrengende, idet de nærmet seg værelset hennes. – Du må tro meg, Lotte.

– Hvor lenge har du vært syk?

– Jeg vet ikke så nøye. Jeg har mistet begrepet om tid. En time, kanskje? Jeg sovnet i stolen, og da jeg våknet, kjente jeg at jeg blødde. Det vil si, jeg trodde at det var blod. Se selv.

Husholdersken satte lyset fra seg og kastet et raskt blikk på gulvet. – Ta av deg kjolen, er du snill. Korsettet med.

Ingeborg adlød. Det kjentes som en velsignelse å få løsnet snorene. Av og til glemte man at det gikk an å puste skikkelig. Hun vrengte korsettet av seg og ble stående i den tynne underserken.

Lotte glodde på henne. Så trakk hun pusten dypt. – Som jeg tenkte. Hun rettet blikket mot Ingeborgs ansikt. – Du milde Skaper, forstår du ikke hva der skjer med deg?

Ingeborg stirret tilbake, hjertet sank i henne. – Snakk ikke i gåter, Lotte. Jeg tåler sannheten, du trenger ikke å legge skjul på noe. Hun stålsatte seg. – Jeg er klar over at det kanskje er dødelig.

– Men kjære barn! Den gamle befant seg plutselig et sted mellom latter og gråt. – Du er slett ikke syk, du dumme pikebarn! Begriper du ikke at du er i ferd med å føde? Du skal bli mor!

Siden kunne ikke Ingeborg avgjøre hva som hadde gjort størst inntrykk på henne: frykten for å dø eller sjokket over å få sannheten kastet i ansiktet.

Da Lotte hadde ytret de siste ordene, stirret Ingeborg på henne i vantro. – Hva er det du sier? Så utstøtte hun en halvkvalt latter. – Er du blitt på styr? Hun hikstet til da smerten satte inn på ny.

Lotte pekte på sengen. – Legg deg ned.

Ingeborg var ikke vanskelig å be. Hun krøkte seg sammen på siden og stønnet høyt. – Du må hente hjelp, Lotte. En lege. Kan du sende en av drengene?

– Jeg vet hvem jeg skal sende bud på, vær du trygg. Lotte ristet på hodet. – At du kan ha vært så blind, frøken Ingeborg! Det er ikke til å tro. Hun så på Ingeborg som om hun forsøkte å finne ut om hun forsøkte å lure henne.

– Lotte, jeg kan forsikre deg at jeg ikke er med barn, presset hun frem. – Jeg har hatt det månedlige hele tiden, regelmessig som en klokke. Jeg har ikke vært syk eller kvalm om morgenen. I det samme skar smerten gjennom henne og fikk henne til å hive etter pusten. – Du må tro meg, vær så snill!

– Frøken Ingeborg. Lotte sukket, satte seg på sengekanten og grep hånden hennes. – Det du trodde var blod, er fostervann. Du holder ikke på å dø. Kjenn her. Hun plasserte Ingeborgs hånd på magen hennes. – Kjenner du ikke hvor meget magen din har vokst? Jeg vet at du har snørt deg inn når du har vært påkledd, men om kvelden, når du har kledd av deg, må du da ha sett hvordan du ser ut?

– Jeg har spist for mange kaker, Lotte, begriper du ikke det? Jeg er blitt tykk, rett og slett! Har du ikke hørt hvordan Cecilia har ertet meg med utseendet mitt de siste ukene? Ingeborg brast i gråt. – Nå gjør du som jeg sier, ditt dumme tyende! Dersom jeg dør uten å ha fått hjelp, er det din skyld!

Lotte ristet på hodet og slapp henne. – Som du vil. Jeg skal sende en av jentene opp til deg så lenge. Men noen lege blir det ikke snakk om, så mye kan jeg fortelle deg! Jeg sender bud på jordmor Julia, og det er det.

Ingeborg ble desperat. – Du er gammel og sløv, Lotte! Du tar feil! Vær så snill!

– Du min milde Skaper. Hoderystende forlot Lotte værelset.

Ingeborg hulket høyt. Innen Julia kom og fikk sendt bud på en lege, kunne hun være død! Hun presset hendene mot magen, forsøkte å stagge smerten. At det gikk an! Hun hadde da sett et utall kvinner som ventet seg, og samtlige hadde struttet og vagget som gjess de siste ukene før nedkomsten. Margrete, for eksempel.

Hun vred seg over på ryggen. Magen var rund, men ingenting tilsa at det skulle være et barn der inne. Hvor fikk Lotte det fra?

Men hva var det da som feilte henne? Noe med fordøyelsen? En av hestene hjemme hadde dødd av tarmslyng, husket hun plutselig. Faren hadde fått magen dens skåret opp av en veterinærmedisiner etter at den var død, og da hadde de sett hvordan innvollene hadde svulmet opp og blitt fiolette. Hun grøsset, og følte seg plutselig kvalm igjen. Hun hadde hørt at mennesker også kunne få tarmslyng. Dersom det var noe slikt, kunne ingen gjøre noe for henne. Ikke annet enn å skjære henne opp etter at hun var død.

Det banket på, og en tjenestejente kom inn. Det var den samme som kvelden før, så Ingeborg. Hun hadde glatt, lyst hår stukket opp under hodeplagget. Kinnene var røde etter søvnen.

– Lotte sendte meg, sa jenta spakt, som om hun ventet seg ubehageligheter. – Ønsker frøkenen noget?

Ingeborg heiste seg opp på albuen. Hun hadde fått en idé. – Hva heter du?

– Edvarda Jenssen.

– Kan du gå til fru Cecilias værelse og hente den lille, brune flasken med opiumsdråper? Jeg tror den står ved sengen hennes.

Edvarda så usikkert på henne. – Tror De at fruen vil tillate det?

– Fruen sover, svarte Ingeborg. – Gå, nå.

– Men Lotte sa at jeg ikke måtte forlate Dem.

– I Himmelens navn, kan du gjøre som jeg sier? Ingeborg ropte det ut.

Tjenestejenta forsvant.

Ingeborg pustet tungt. Opium døyvet smerter, hadde hun kommet på. Hun ville prøve en dråpe eller to. Hun var tørst også. Ustøtt reiste hun seg, bega seg bort til vannmuggen og helte vann i vinglasset. Vannet hadde nesten samme farge som væsken på gulvet. Fostervann? Hun stirret på det mørke feltet på gulvbordene. La på ny hendene over magen, kjente en brå trang til å tømme seg. Hun trakk frem nattpotten, men nølte. Jenta kunne komme tilbake hvert øyeblikk, og hun mislikte tanken på å sitte på potten når hun kom.

Da magen igjen trakk seg sammen, var ikke smerten like skarp som tidligere. Hun kjente et lite stikk av lettelse. Det var kanskje ikke tarmslyng allikevel. Det kunne være fordøyelsen, noe hun hadde spist, som hadde satt dette i gang. Osten, kanskje? Den hadde smakt nokså skarpt. Slike plager var svært smertefulle. Hun kom aldri til å glemme hvor forferdelig syk hun hadde vært da hun hadde kolera. Hun gikk frem og tilbake et par ganger, men med ett ble trangen til å tømme seg nesten uutholdelig sterk. Hun bet seg i leppen og klamret seg til sengestolpen.

I det samme kom Edvarda inn igjen. – Jeg fant ikke flasken, den sto ikke der frøkenen sa. Hun så unnskyldende på henne. – Vil frøkenen at jeg skal lete en gang til?

– Ikke akkurat nå. Ingeborg pekte på døren. – Jeg må utrette et nødvendig ærend. Vent utenfor til jeg roper på deg, er du snill. Hun avsluttet med et stønn. – Hent en ekstra potte også.

Tjenestejenta var rask til å adlyde denne gangen. – Jeg venter like utenfor.

Døren gled igjen bak henne.

Ingeborg pustet tungt. Magen trakk seg sammen, og hun kjente et kraftig press i underlivet. Plutselig rant det vått nedover lårene hennes igjen. Nå så hun at det ikke var blod som kom. Hun satte seg på huk og krøkte seg sammen over potten. Presset økte på, og hun utstøtte et skrik og måtte støtte seg med hendene. Noe løsnet. Sannheten gikk opp for henne i all sin gru. Lotte hadde hatt rett, hun holdt virkelig på å føde!

– Gud hjelpe meg! Hun skrek ende ut og falt på kne, stakk hånden under seg og kjente noe rundt og glatt mot håndflaten. I neste øyeblikk satt hun med noe i hendene. En uformelig klump hadde nettopp glidd ut av hennes egen kropp. Hun hev etter pusten. Det var et barn! Et ørlite barn, dekket av et grålig fettlag.

Hendene hennes skalv, hun visste ikke hva hun skulle gjøre. Pustet det? Levde det?

Så hørte hun lyder utenfor. Døren gikk opp, og Julia sto på terskelen med Lotte og Edvarda like bak. I løpet av to sekunder hadde jordmoren situasjonen på det rene. Hun grep barnet og kuttet navlestrengen mens Edvarda, blek av sjokk, hjelp Ingeborg opp i sengen.

– Skjedde det akkurat nå? Julia sto med ryggen til, travelt opptatt med den nyfødte.

– J-ja, stotret Ingeborg. – Det bare gled ut av meg.

– Hun er svært liten.

– Ja. Ingeborg klarte knapt å snakke, kunne bare stirre på Julias rygg. – Er hun død?

– Nei, svarte Julia, – hun lever. Kan du ikke høre henne? I det samme hørte Ingeborg en underlig lyd. Det minnet mest om den lyden nyklekkede kyllinger lager, så sped og tynn var den.

– Måtte Gud holde sin hånd over henne, sa Lotte skurrende.

Ingeborg svelget. Hun hadde født et barn – ei lita jente. Mikkos barn. Hun smakte på setningen, på hvert av ordene. Drømte hun?

– Hun er svært liten, Ingeborg. Født altfor tidlig, to måneder, minst. Når ble hun unnfanget?

– Jeg vet ikke. Akkurat nå maktet hun ikke å samle tankene. – Jeg husker ikke.

Julia snudde seg mot henne. Hun holdt den lille bylten i armene, hadde svøpt henne i et kast.

– Vi må få henne døpt så fort som råd er. Vi trenger en prest. Julia gjorde tegn til Lotte, som nikket og forsvant ut.

– Hun kommer ikke til å overleve, sa Ingeborg. – Det er det du mener.

– Det får være opp til Vårherre. Julias mørke øyne mønstret henne alvorlig. – Jeg skal ikke gi deg falske håp, Ingeborg. Så små barn klarer seg sjelden.

Håp? Ønsket hun å håpe?

– Anne og Sverre gjorde det, sa hun kort. – Kan jeg få se henne?

Julia bøyde seg frem og la den lille i armene hennes. Ingeborg følte seg klossete og dum, våget knapt å ta imot.

– Gi henne varme fra kroppen din. Det er det viktigste akkurat nå. Julia trakk en stol inntil sengen og satte seg. – Jeg skulle ha snakket med deg før du reiste inn til København, Ingeborg. Jeg oppdaget hvordan det var fatt med deg, skjønner du. Hadde jeg ant dette, ville jeg ha handlet med det samme. Men jeg trodde at jeg hadde god tid, og besluttet å vente til du kom tilbake.

Ingeborg svarte ikke, stirret bare på den nyfødte datteren. Hun gråt ikke lenger nå, øynene var lukket. Pustet hun? Hun så at brystet beveget seg med svake, raske rykk. Hodet hennes var ikke stort større enn et åkerøeple, huden var dunete, nesen lignet en knapp. Hun gransket hendene, de minste hun noensinne hadde sett.

Hva kom moren til å si til dette? Og hva med folkene på teateret? Alle ville få sjokk. Å få et barn var atskillig mindre ærefult enn å dø. Det begynte å gå opp for henne hva dette betydde. Herregud, hva skulle hun gjøre?

Hun løftet ansiktet og så på Julia. – Jeg har ødelagt livet mitt.

Så brast hun i gråt.

Julia strøk henne over håret. – Snakk ikke slik, Ingeborg. Et barn kan være til stor velsignelse.

Hvis hun vokser opp, lå det i ordene.

Hvis hun døde, ville problemene dø med henne.

– Jeg har brakt skam over alle! Mor og far kommer til å … Jeg vil bli tvunget til å reise hjem, og får aldri mer dra noe sted!

Tårene silte nedover kinnene hennes og dryppet ned på barnets glatte, rosa ansikt. Den lille rykket til og utstøtte et svakt klynk. Øynene åpnet seg og stirret opp på Ingeborg, som om hun ville spørre om hun hadde hørt rett.

Ingeborg stirret igjen.