Eva J. Stensrud

Forsvunnet

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange.

Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi.

Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok «Slik Tala Vi» også vært!

Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine.

Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon.

Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine, blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Til Jon, min gode gubbe

Slik sluttet forrige bok:

Martha skyndte seg inn på Sverres værelse og begynte å rote i sakene hans. Til slutt hadde hun funnet en bukse, et par utslitte støvler, en trøye og en skjorte. Hun stappet dem ned i brorens lerretssekk og listet seg ut. Nede i gangen plasserte hun sekken ute av syne. Hun rasket med seg et stort kast, gikk inn på kjøkkenet og fant plassen sin.

– Skal du ha mat allikevel? Moren gransket henne.

– Ja takk. Martha tok imot bollen som Stine sendte henne. Hun forsynte seg med brød og kjøtt også, og i et ubevoktet øyeblikk smøyde hun det under kastet som hun hadde lagt ved siden av seg på benken.

Mens hun spiste, gjennomgikk hun planen nok en gang. Det eneste som plaget henne, var at dersom Linge gikk med på forslaget hennes, ville han unngå straff. Hun rettet seg selv: Ifølge Johannes var fremmedlegionen straff god nok. Han takket sin Skaper for at han ikke hadde havnet der, hadde han sagt.

Pengene hun hadde med seg, ville dekke Linges reise til Frankrike. Han ville ikke kunne si nei. Men hva om han prøvde å lure henne? Om han tok maten og pengene, og ikke dro noe sted? Da måtte hun melde ham, den saken var klar. Men nå ville hun i det minste ha forsøkt.

Ingen la merke til maten hun skjulte i kastet. Da måltidet var over, kledde hun på seg og stakk bylten under armen. Deretter strøk hun av gårde gjennom hagen i retning mot sydvest.

Sverre kjempet mot mørket. Han forsøkte å røre seg, men greide det ikke. Hvorfor var alt så svart? Hvor var han? Hvem var han? Så ga han opp kampen og begynte å synke.

Kapittel 1

Linge ville bli borte en gang for alle. Og det var hun som skulle få ham til å forsvinne, og derved løse problemene for de menneskene hun holdt av.

Martha gjentok ordene for seg selv mens hun skyndte seg forbi kirken. Sverre kunne puste ut, hun skulle lette børene for ham. Han fortjente det ikke, den tullingen, for sant å si ville han hatt godt av en smekk over fingrene for det med Valborg. Men straffen for å ha unnlatt å melde fra om Linge ville bli streng, så godt kjente Martha faren. Han ville bli dypt skuffet over sønnen, og skuffelsen ville gi seg utslag i raseri.

Faren var betenkt over Sverre fra før, selv om han ikke ga direkte uttrykk for det. Både han og moren engstet seg for gårdens fremtid, for ingen kunne unngå å forstå at Sverre ikke var eslet til bonde. Foreldrene snakket ikke stort om det. Kanskje håpet de at det var en overgang, at det var ungdommen som skapte denne rastløsheten i ham, og at den ville slippe taket når han vendte tilbake fra Christiania.

Men hun visste bedre. Brorens trang til å reise var for sterk. Han drømte om fjerne kyster, om det uendelige oseanet, om fremmede land langt unna den fete svartjorda på Hedmarken. Det kunne ikke foreldrene begripe. Sant å si forsto hun det ikke selv heller, for hun kom aldri til å flytte herifra, så mye var sikkert. Den tanken satt som naglet fast.

Hun saktnet ikke farten, men lot blikket gli over kirkegården, over de vidstrakte åkrene som ennå hadde flekker av snø der hvor solen ikke kom til, over fjorden som var i ferd med å sprekke opp. Isen hadde for lengst sluppet inne ved land, og flakene som drev utover, var vasstrukne og råtne.

Hva betydde det, dersom Sverre sa fra seg gården? Hun ble varm i kinnene og økte farten. Da ville den bli hennes ansvar – med mindre Anne eller Ingeborg ville ha den, hvilket var usannsynlig. Anne var jo gift på en storgård, Ingeborg skulle arve et gods i Danmark.

Det sto på Sverre, det var han som kom til å avgjøre fremtiden hennes.

Da moren var ung, hadde hun, som Sverre, vokst opp med ansvar, med kravet fra jorda på de unge skuldrene sine. Forskjellen besto i at for moren hadde ikke kravet vært et åk.

Hva følte hun selv? Frem til det siste året hadde ikke det ikke vært i hennes tanker å skulle bli gårdbruker, men det hadde forandret seg nå. Nå tenkte hun ofte på det, og tanken gjorde henne både matt og skjelven. Hun var ikke redd for å ta over, det var ikke det, for hun kjente arbeidet og visste hva det ville kreve av henne, men allikevel fylte utsiktene henne med uro. Var det fordi hun var jente?

Hun tenkte på Gjermund, som med den største selvfølgelighet hadde kastet seg over driften av Krogstad, gården som Mats hadde kjøpt til ham. For Gjermund ville det ha vært en tragedie å sitte uten gård. Slik var det ikke for henne.

Hadde moren vært engstelig da hun var ung? Det kunne hun ikke forestille seg. Moren hadde til og med valgt å gifte seg med en mann som egnet seg dårlig som bonde, noe som måtte ha betydd at hun var villig til å gjøre mannsarbeid selv. For kjærlighetens skyld.

Av en eller annen grunn dukket Johannes’ ansikt opp foran henne, og hun tillot fantasien å spinne videre. Johannes var allsidig, men kunne han drive en gård? Var det mulig å se slikt i en mann som var så ung?

Hun stirret i bakken mens hun gikk, hoppet over sølepytter, skled i gjørma og holdt på å falle. Johannes var prestesønn, men han var praktisk anlagt også. Han likte å snekre og reparere ting, han var flink med hendene. Dessuten hadde han et godt hode, og arbeidssky var han ikke.

Hun visste ikke om det var farten eller tankespinnet som gjorde henne andpusten, men plutselig gikk det aldeles rundt for henne. Nå måtte hun komme ned på jorda igjen. Johannes hadde ikke sagt noe, og kanskje ville han aldri gjøre det heller.

Hun løftet hodet og greide etter hvert å konsentrere seg om oppgaven som lå foran henne. Egentlig var hun fornøyd over å ha pønsket ut denne planen, ikke minst med tanke på Anne. Det var nesten viktigere for Anne enn for Sverre at hun lyktes, for oppnådde hun det hun ville, ville Anne bli spart for mye.

Dersom det kom for en dag at søsteren var blitt voldtatt, ville mange flire i skadefryd. Anne Aschenberg trengte en smekk over fingrene, stri og egenrådig som hun var, ville folk si. Folk var ondskapsfulle, særlig mot dem som hadde mer frihet enn dem selv.

Gjennom oppveksten hadde Anne fått lov til å være et naturbarn, som moster Augusta yndet å kalle det. Mosteren hadde nemlig lest en fransk forfatter og filosof som het Rousseau – forlest seg, ifølge farbror Vesle – og hun siterte ham ofte og gjerne. Moren pleide å le av mosteren når hun hevdet at Jon Tarvald hadde bygget Annes oppdragelse på Rousseaus ideer, og selv hevdet faren hardnakket at det motsatte var tilfelle. Mosteren sto allikevel på sitt, selv om hun vedgikk at hun nok satte saken på spissen. En jente med en gutts frihet var i sannhet revolusjonerende. Og helt etter mosterens hjerte.

Martha sukket ved tanken på hvordan forholdet mellom faren og søsteren hadde artet seg i det siste. De var like sta begge to. Anne nektet å tilgi faren at han ville tvinge henne til å flytte til Bjørnstad, mens faren skjemtes over datterens luner og trassige krav, og irriterte seg over at hun ikke kunne te seg slik skikken var. Han nektet å se sammenhengen mellom friheten han hadde gitt Anne, og hennes krav om å få bestemme over seg selv. Guttejenta hans var blitt mannekvinne, med alt det innebar, og det kunne han ikke tolerere.

Riktignok hadde Annes ekteskap begrenset friheten hennes, men folk så det neppe slik, resonnerte Martha. De mente bare at lensmannsdatteren hadde tilranet seg et privilegium. Nok en gang ble Anne gjenstand for misunnelse.

Hun var kommet ned bakkene nå. Granene sluttet sine rekker omkring henne og stengte lyset ute. Hun rettet blikket fremover, og konsentrerte seg om oppgaven som foresto. For første gang siden hun hadde fått ideen om å betale Linge for å reise, kjente hun et lite stikk av tvil. Hva om han visste hvor hard tilværelsen i Fremmedlegionen ville bli, og avslo tilbudet hennes? Hun stanset brått og stirret inn mellom greinene. Holdt hun på å handle overilt?

Fornuftige Martha. Hun syntes hun hørte morens stemme. Moren hadde rett – hun var fornuftig. Hun var født fornuftig. Det var derfor forgapelsen i Carl Peder var blitt så umulig for henne. Hun tenkte alltid før hun handlet. Hun hadde tenkt nå også, hvisket en indre stemme, men hadde hun tenkt langt nok? Hun hadde ofte ordnet opp i andres vanskeligheter, hun var kjent for å være kløktig når det gjaldt slikt. Men var hun kløktig nå? Nølende begynte hun å gå igjen.

Ideen var god, det holdt hun fast ved. Linge var grådig, han ville gripe sjansen med begge hender. Hvorfor var han kommet tilbake hit? Det kunne ikke bare være fordi han trengte mat og penger. Var det på grunn av Anne? Dersom det var tilfellet, ville han da gå med på å forlate bygda igjen? Hvis hun truet ham med at Sverre kom til å melde ham, ville han i alle fall stikke halen mellom beina.

Nå måtte hun ikke dikte opp alle slags problemer, sa hun strengt til seg selv. Dersom man stadig reiste hindre foran seg, kom man ingen vei, så mye var i alle fall sikkert.

Hun maktet allikevel ikke å holde uroen borte. Linge kunne være ganske slu, det husket hun fra hun var liten. At han hadde brukt Sunniva til å komme seg ut av klemma han hadde vært i etter å ha voldtatt Anne, sa også sitt. Og nå sto enda mer på spill for ham. Ble han kjent skyldig i drapet på Tormod smed, risikerte han å miste livet. Betydde ikke det at han hadde alt å tape ved å bli?

Igjen kjente hun betenkelighetene vokse. Burde hun snu? Hun stanset og tygde på overleppen, så for seg hva som ville skje når de kom for å arrestere Linge, syntes hun hørte ham slenge ut av seg nidord om Sverre og Valborg. Rettferdigheten burde skje fyllest, det var sant, men rettferdigheten hadde mange ansikter. Fremmedlegionen hadde vist seg å være siste stopp for mang en soldat, hadde Johannes fortalt henne. Det var et sant helvete. Linge fortjente å komme dit!

Hun hadde sett tegninger i Intelligenssedlene av sorte mennesker med knokler flettet inn i håret og bare et lendeklede om hoftene. Det ble sagt at de spiste mennesker også – det hadde hun hørt da hun var liten, da bygda hadde besøk av misjonærer. Etter at hun hadde sittet i ovnskroken og lyttet til beretningene deres, var hun blitt forfulgt av mareritt. De sorte i Afrika hadde gjort henne mer fælen enn Gjertruds beretninger om de underjordiske. Det var til pass for Linge om de sorte spiste ham, men hun ville være tilfreds om han tørket inn og ble til ørkensand.

Martha, tenk deg om.

Den indre stemmen var i ferd med å overdøve argumentasjonen hennes. Hun stanset nok en gang. Så knep hun øynene sammen. Hun hadde fått øye på noe mellom trærne. Var det ikke koia? Hun kjente hvordan siste rest av mot forlot henne. Samtidig ble hun fylt av en ny erkjennelse: Hun kunne ikke gjøre dette, det var ikke rett. Hun kunne ikke hjelpe Linge å flykte. Gjorde hun det, kunne hun aldri mer være sikker på hvor han befant seg. Det hadde vært dumt å tro at hun kunne stole på ham – at han ville gjøre det hun betalte ham for. Dessuten utsatte hun andre mennesker for fare ved å la ham gå fri. Han kunne ganske enkelt ta pengene hennes og slå seg ned hvor som helst.

Ikke hvor som helst, forresten, rettet hun seg selv. Han var tross alt etterlyst både i Sverige og Danmark, i tillegg til Norge. Han ville ikke kunne bosette seg i nabolandene engang, men måtte holde seg i skjul. Det gode med Fremmedlegionen var at de ikke stilte noen spørsmål – det var det rene fristed for slike som Linge. Han ville sannsynligvis ha grepet sjansen hun tilbød ham.

Eller …?

Svetten brøt ut på pannen hennes. Plutselig forekom den lure planen henne tåpelig. Hun hadde slått inn på farlige veier. Ingen kunne styre et sinn som var så forkvaklet som Linges. Takk og pris at hun hadde innsett feilgrepet i tide! Dersom Sverre ikke alt hadde meldt fra om Linge, måtte hun gjøre det. Hun kunne ikke unnlate å gjøre sin plikt. Pokker også!

Enda et sekund nølte hun, så snudde hun for å ta fatt på veien tilbake. Sverre ville sikkert også ta til vettet, tenkte hun. Når panikken hadde lagt seg, ville han gjøre det rette, uansett hvilken pris han måtte betale. Hun kjente broren. Han tenkte ofte mer på andre enn på seg selv. Han snakket sikkert med Sonja i dette øyeblikk. Deretter ville han sende bud til Senstad. Kanskje Sonja fikk ham til å innse at forholdet til Valborg aldri kunne bli til noe? Det håpet hun i alle fall. Og da ville Sverre forstå at han ikke hadde noe å tape ved å gjøre det som var rett.

Hun nikket for seg selv. Snart ville nok sorenskriveren komme for å arrestere Linge.

Det begynte å bli skumt, himmelen over Neslandet var alt fiolett. Hun satte opp farten, skrittet tilbake i sine egne spor. Knyttet med mynter dasket mot hoften hennes. Hun følte seg oppgitt over seg selv. Hun hadde holdt på å handle overilt, og det var slett ikke likt henne.

Nå var hun ikke så opprømt lenger. Det virket så stille her nede, unaturlig stille. Fuglene sang ikke. En følelse av uhygge sendte ilinger ned i magen hennes. Hun svelget og begynte å gå fortere. Minnet om skyggen fra dagen i forveien, om det store avtrykket etter en naken fot, gjorde henne uvel.

Det var Linge de hadde sett.

Hun småløp langsmed tømmertråkket, holdt blikket festet på bakken, men likevel skled hun og holdt på å falle. Hun fikk tatt seg for i siste liten, men fingrene støtte ikke mot en trestamme, slik hun hadde forventet.

Martha skrek ende ut. Det hun hadde trodd var et tre, beveget seg. En klo slo ned på overarmen hennes. Hun hylte igjen – hylte så det gjallet mellom granleggene.

– Ti still!

Skriket hennes ble klippet tvers over. En hånd la seg over munnen hennes, klemte leppene mot tennene, det gjorde vondt. Hun kjempet i vill panikk, sparket og vred seg, men han slapp henne ikke.

– Må jeg denge deg for å få deg til å høre?

Hun fikk ikke puste, han holdt på å kvele henne, skjønte han ikke det? I neste øyeblikk eksploderte hodet hennes, han løsnet grepet og hun sank i kne.

– Ikke slå! gispet hun. Hun kjente den emne smaken av blod, og spyttet på bakken foran seg. Mosen fikk mørke flekker. Håndleddet hennes satt fast som i en skrustikke.

– Er du rolig nå? Jeg skal ikke gjøre deg noe om du ter deg ordentlig.

Hun kavet seg opp på føttene. Linge så ut som om han var kommet opp fra et hull i bakken, så skitten var han.

Han ruvet over henne. – Hva gjør du her nede? Hvor er Sverre?

Lukten av ham slo imot henne. Hun skar en grimase og stirret på ham. Hjerteslagene slo over i en roligere rytme. Dette er tross alt et menneske jeg kjenner, sa hun til seg selv. Det er ingen grunn til panikk.

– Jeg kom for å snakke med deg, svarte hun kort.

– Hvorfor det? Og hvorfor løp du feil vei?

– Jeg hadde tenkt å snakke med deg, rettet hun seg selv, – men jeg ombestemte meg.

– Den rødhårede tispa og broren din har altså sladret. Han slo det fast. – Hvor mange vet at jeg er her?

Martha forsøkte å tenke. Hva ville være klokest? Skulle hun si det som det var, eller skulle hun late som om flere var på vei? Hun tok en rask beslutning.

– Sorenskriveren, far og betjentene. De kommer for å arrestere deg hvert øyeblikk.

Øynene lyste mot henne i det skitne ansiktet, ble til smale sprekker. Hun fornemmet hva han tenkte.

– Det tror jeg ikke noe på. Da ville de alt ha vært her. Det er bare deg han har fortalt det til, ikke sant?

– Valborg skulle varsle sorenskriveren, fremholdt hun.

Nå lo han høyt. – Den tøyta kommer ikke til å varsle noen, det kan jeg forsikre deg om. I neste øyeblikk bøyde han seg tvikroket og hostet voldsomt, men han løsnet ikke grepet om håndleddet hennes.

Det nyttet ikke å skrike, innså hun, ingen ville høre henne her. Granene tok av for lyden, den bar ikke langt.

Linge spyttet og trakk pusten tungt. Blikket hans falt på gjenstandene hun hadde mistet da hun snublet. – Hva har du der? Han trakk henne med seg bort til bylten med mat, og begynte å knyte den opp med den ledige hånden. – Mat? Penger? Takk, gode Gud! Er det Vårherre som har sendt deg, Martha?

– Det er den Onde selv, din tølper! Redselen var blitt erstattet av raseri. Motet hennes begynte å stige igjen, og med det kom tankene tilbake. – Jeg kom for å snakke med deg, så du vet det, sa hun freidig. – Jeg har et tilbud til deg.

Nå kunne hun like godt løpe linen helt ut og handle slik hun opprinnelig hadde tenkt, avgjorde hun.

– Et tilbud? Blikket hans hadde ikke forlatt maten. – Det er best vi trekker oss vekk fra stien. I tilfelle du snakker sant, noe jeg tviler på at du gjør. Bare innrøm det, Martha, du kom alene.

Det nyttet ikke å lyve, han hadde gjennomskuet henne. – Ja, svarte hun kort. – Jeg kom alene. Men Sverre vet at jeg er her.

– Hvorfor kom han ikke selv? Det var han som skulle ha med mat til meg.

– Det var noe han måtte ordne først.

– Noe som var viktigere enn å redde sitt eget skinn? På ny lyste mistroen mot henne. Han begynte å stappe i seg kjøttet, ga seg knapt nok tid til å tygge før han fylte på med mer.

– Ja.

Hun hørte selv hvor lite sannsynlig det virket, og brått ble hun urolig igjen. Hadde hun overvurdert broren? Hadde han bare brukt Sonja som påskudd for å unnlate å handle, slik som hun hadde hatt mistanke om til å begynne med? I så fall ville han sikkert legge sammen to og to når han skjønte at hun var borte, trøstet hun seg selv. Hadde han ikke snakket med sorenskriveren før, ville han i alle fall gjøre det da. Forutsatt at han forsto hvor hun hadde satt kursen. Og det måtte han da gjøre?

Hun var ikke redd Linge, selv om han hadde tatt livet av et menneske. Hun hadde ingen grunn til å frykte ham, hun hadde ikke gjort ham noe. Ikke annet enn å utgjøre en trussel for ham ved å komme hit.

– La meg gå, Linge, sa hun bønnfallende. – Du gjør situasjonen verre for deg selv ved å holde meg her med makt.

Han svarte ikke med det samme, hadde det for travelt med å spise. Tausheten hans ga henne håp, men håpet bleknet med det samme han hadde svelget den siste biten.

– Jeg stoler ikke på noen av dere. Derfor foretrekker jeg å ha deg her. Som en slags forsikring, om du vil. Han tørket fingrene på bukselåret, grov i lommene med den skitne neven og fant en taustump. Fort surret han hendene hennes sammen og grep tampen. Så stakk han knyttet med pengene i lommen og begynte å gå.

Martha kikket bort på koia. Det var tydelig at han ikke hadde tenkt å ta henne med seg dit. Hun strittet imot, grov hælene ned i bakken. – Slipp meg, vær så snill!

– Begynner du å skrike igjen? Blikket var blitt truende, og hun tidde.

Pusten hans gikk tungt og hivende da han trakk henne etter seg bortover tømmerveien, han hostet tørt. Det var tydelig at han var syk. Tankene fór rundt i hodet hennes, hun greide ikke lenger å holde redselen stangen. Hvordan skulle de finne henne nå? Skogen strakte seg ut i det uendelige, og Sverre ville sikkert tro at hun var i koia.

Hvis han kom.

Hun turde ikke kjempe imot, hun var redd han ville skade henne. Isteden prøvde hun å grave føttene ned i bakken, slik at hun etterlot seg spor.

– Slutt med det der! Tror du jeg er dum? Han hevet armen, og hun krympet seg. Da han snudde seg for å fortsette, våget hun ikke å utfordre ham.

Han trakk henne vekk fra stien og inn mellom trærne. En lang stund vandret de i taushet. Martha vred hjernen for å forsøke å finne en utvei, men hodet var tomt. Hun forsøkte å snakke ham til fornuft.

– Jeg skjønner godt at du tok livet av Tormod, Linge.

Det var en svak skjelving i stemmen hennes, og han måtte ha hørt den han også, for han snudde seg og sendte henne et hånflir. – Jaså, frøken. Du ville vel ha gjort det samme selv, regner jeg med?

– Hvis han hadde forgrepet seg på …

– Hold kjeft! Jeg orker ikke høre om slikt. Plutselig var han blitt mørk i ansiktet. – Du skal ikke si mer!

Hun lukket munnen.

Han vendte seg fra henne igjen, ble stående og se seg omkring. – Sett deg ned. Han pekte på en stubbe. Hun adlød.

Han surret tampen rundt den spede stammen på et seljetre, og hun kjente et vilt håp. Ville han gå fra henne og la henne sitte her? I så fall ville det gå raskt å komme seg løs.

Han beveget seg ikke langt fra henne, bare bort til nærmeste gran. Da han begynte å bryte av greiner, begynte hun å kaldsvette.

Det gikk opp for henne at hun hadde vandret mot sin egen grav. Han tenkte å ta livet av henne og skjule henne under et dekke av granbar.