Eva J. Stensrud

Maskerade

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange. Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi. Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok «Slik Tala Vi» også vært! Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine. Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon. Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Til Jon, min gode gubbe

Persongalleri

Store Guldberg
Husbondsfolk:
Johanna Aschenberg | – | husfrue på Store Guldberg
Jon Tarvald Cornelius Aschenberg | – | lensmann, Johannas ektemann
Ingeborg Aschenberg | – | Johannas datter med avdøde Christian Abeltorp
Anne og Sverre Aschenberg | – | Johanna og Jon Tarvalds tvillinger
Martha Aschenberg | – | Johanna og Jon Tarvalds datter
Tjenere og plassfolk:
Gjertrud | – | husjomfru på gården
Lise og Bergljot | – | innejenter
Vesle-Hans | – | stalldreng
Kirsti | – | budeie
Hans | – | plasskar, tidligere gift med nå avdøde Oline
Stine | – | tidligere innejente, nå gift med Hans
Knut | – | Oline og Hans’ sønn
Vesle-Erling (Linge) | – | Olines sønn med sorenskriver Bjercke
Tillund:
Annar Pedersøn Tillund | – | g.m. Solveig (død)
(Solveig Tillund var datteren til Johannas stemor Mille og dennes fetter Carl Fredrik Abeltorp)
Sunniva Tillund | – | Solveig og Annars datter
Carl Peder Tillund | – | Solveig og Annars sønn
Serine | – | husjomfru på Tillund
Gjermundstad:
Mats Brattbakk | – | eier av Gjermundstad gård (†)
Ragnhild Brattbakk | – | Mats’ enke, hans andre hustru
Sonja, Mikko og Karo Brattbakk | – | Ragnhilds barn fra forholdet med Nicolai
Gjermund Brattbakk | – | Ragnhild og Mats’ sønn
Truls Brattbakk | – | Mats’ sønn fra første ekteskap
Line og Ellen Brattbakk | – | Mats’ sønnedøtre
Prestegården
Odin Veslegård (Vesle) | – | sogneprest
Augusta Witløff Veslegård | – | g.m. Vesle
Frederikke Veslegård (Rikke) | – | Augusta og Vesles datter
Johannes Cornelius (Julius) Veslegård | – | Augusta og Vesles sønn
Harald | – | sønn av avdøde Marie og Vilhelm Bjercke, student, losjerer på prestegården
Petronius Herbert Stabbesen | – | kapellan
Sollien («løytnantsgården»)
Gabriel Smith | – | tidligere kapellan, nå i kloster i Frankrike
Julia Jonsdatter Smith | – | jordmor, g.m. Gabriel, nå i Danmark
Senstad, sorenskrivergården:
Sorenskriver Didrik Falcke
Sorenskriverinne Louise Therese von Rosenstiert Falcke
Fullmektig Marcus Johnson
Bjørnstad, sorenskrivergården i Vang:
Aleksander Helle | – | sorenskriver i Vang, gift med Anne Aschenberg
Valborg Mathiesen | – | Aleksander Helles søster
I Danmark:
København:
Guiseppe Siboni | – | syngemester ved det Kongelige Teater i København
På Abeltorp gods:
Cecilia Abeltorp | – | Ingeborgs farmor, bor på godset Abeltorp
Herr Elias | – | godsbestyrer
På Havsulen:
Margrete og Bo | – | herr Elias' datter og svigersønn

Slik sluttet forrige bok

Langsomt begynte Frederikke å kneppe opp kjolen. Så stanset hun midt i bevegelsen. Marcus hadde akkurat vrengt av seg vesten og lagt den på bakken ved siden av seg. Nå begynte han å åpne skjorta, den havnet i en haug oppå vesten. Hva var det han hadde under? Et slags bredt kast, eller bånd? Det lå viklet i mange omganger rundt brystkassen hans, og nå løsnet han det og lot det falle til jorden. Ryggen hans var smal og grasiøs, han virket spinklere uten klær. Han bøyde seg og trakk støvlene av seg. De lange strømpene ble rullet ned, ristet ut og plassert oppi støvleskaftene. Frederikke fuktet leppene med tungen. Nå var det beltet som sto for tur, deretter benklærne. Hun holdt pusten. Snudde han seg, ville han få øye på henne.

Skulle hun la sine egne klær falle og gå ham i møte?

Den nakne skikkelsen hans var drivende hvit mot de dypgrønne furutrærne i bakgrunnen. Frederikke ble fylt av en underlig følelse mens hun betraktet ham.

Han løsnet båndet som holdt håret sammen i nakken, og ristet på hodet for å slippe de lange, mørke krøllene fri. Så tok han et skritt frem og stakk foten ned i vannet. I det samme fikk hesten hans ferten av Frederikke, og løftet hodet med et rykk. Marcus kastet seg rundt, og fikk øye på henne. Han ble stående som forstenet, ansiktet hans ble stivt av sjokk.

Ordene Frederikke hadde forberedt, satte seg fast oppunder ganen hennes. Hun glodde på den nakne skikkelsen foran seg, og hikstet til. Så utstøtte hun et lite skrik og rygget bakover.

Kapittel 1

Noen korte sekunder sto tiden stille.

Frederikke stirret på Marcus Johnsons nakne legeme og kunne knapt fatte hva hun så. Hun flyttet blikket til ansiktet hans, deretter tilbake til kroppen.

Midjen var smal, hoftene slanke. Over den mørke trekanten av kjønnshår var magen flat. Han manglet noe vesentlig.

– Du er … men du er jo … Frederikke famlet etter ord, fremdeles nektet en del av henne å godta sannheten.

Marcus Johnsen var kvinne.

Skikkelsen foran henne vaklet. De grønne øynene videt seg ut, mørke av sjokk, hun kastet seg over skjorten for å dekke seg til. – Hva gjør du her, din drittjente? Ha deg vekk!

– Du er ikke mann!

– Forsvinn, har jeg sagt! Kvinnen bøyde seg igjen, og denne gangen holdt hun en stein i hånden. Hun kylte den mot Frederikke, men bommet med minst en alen.

– Du er ikke Marcus Johnson!

Ansiktet foran henne fortrakk seg i raseri. Frederikke rygget bakover og holdt på å snuble i en stubbe. Den andre hadde funnet nok en stein, og denne gangen traff den Frederikke i låret.

– Au! Hold opp! Frederikke hikstet til og grep seg til beinet. – Er du aldeles gal?

Hjertet hamret i brystet hennes, hardt og vondt. Dette mennesket var ikke som andre, ingen ved sine fulle fem ga seg ut for å være mann. Ikke på ordentlig, i alle fall. Marcus Johnson hadde gjort alt han kunne for å lure dem. Det hadde ikke vært noen lek.

– Jeg hater deg, din lille rotte! hylte kvinnen. – Hvorfor skulle du stikke det stygge, spisse gnagerfjeset ditt opp i mine saker? Hvorfor måtte du ødelegge alt, din kåte tispe?

Bak raseriet lå gråten, Frederikke hørte det nå, og oppdagelsen gjorde henne litt roligere. Den unge kvinnen var sint fordi hun var redd. Kanskje reddere enn hun var selv. Hun forsøkte å bruke fornuft og snakket med tilkjempet ro. – Jeg var … jeg trodde jeg var forgapt, stotret hun. – Jeg mente ikke å ødelegge for deg.

– Det gjorde du visst, det! Den andre var i ferd med å kle på seg igjen, men hun slapp ikke Frederikke med øynene. – Du ynder å lage problemer! Hvorfor skulle du ellers beskylde meg for voldtekt, din tøs? Du ødela alt! Du fikk moren din til å gjette sannheten, bare fordi du ikke kunne la være å skape vansker for andre! Din ondskapsfulle heks!

Beskyldingene stakk. Frederikke rettet nakken og forsøkte å komme ovenpå igjen. Hun ignorerte den papirtørre tungen. – Mor har slett ikke sagt …

– Tror du moren din betror seg til deg, din hønsehjerne? Jeg har lyst til å vri halsen rundt på deg! Noen burde sette en stopper for den geskjeftigheten din! Den mørkhårede kvinnen var nesten ferdig kledd nå. Da hun trakk støvlene på seg, ante Frederikke at det kunne være fornuftig å forsvinne. Uttrykket i den andres ansikt tilsa det. Hastig vendte hun seg om og begynte å småløpe nedover stien. Først da hun var kommet et lite stykke, våget hun å stanse. Engstelig kastet hun et blikk bakover, men den andre forfulgte henne ikke. Frederikke lyttet. Var det gråt hun hørte? Skulle hun snu og gå tilbake? Nei, det turte hun ikke.

I noe langsommere tempo fortsatte hun mot veien. Det vesenet der oppe hadde ført dem alle bak lyset. Hun var neimen ikke den eneste som var blitt lurt.

En brottsjø av skam skylte plutselig over henne, ansiktet sved som om noen hadde fiket det opp. Hun la håndflatene mot kinnene og kjente hvor hete de var. Den eneste som var blitt lurt var hun kanskje ikke, rettet hun seg selv, men hun var utvilsomt den som hadde blamert seg grovest.

Hun hadde kysset en kvinne. Forgapt seg i henne. Drømt om henne natt og dag. Vært sjalu når andre så på henne.

Minnet om de myke leppene, om de korte sekundene hun hadde oppnådd kontakt med den andres munn, slo ned i henne og fikk henne til å grøsse. Du gode Gud, hva hadde hun gjort? Men det var ikke hennes skyld! Neimen om det var!

Sjokket og forvirringen var i ferd med å bli avløst av sinne. Marcus Johnson – eller hva hun nå het – var en ynkelig bedrager. Han hadde aldri funnes. Hun hadde falt for et menneske som ikke eksisterte.

Hun ble fylt av nok en følelse, denne gangen av tap. Magen begynte å verke.

Det var fremdeles ubegripelig at alle hadde latt seg lure, selv Martha. Og Martha hadde tross alt danset med denne fremtoningen, vært på kjøretur med henne, mottatt visitter av henne.

Noe måtte hun kanskje ha merket, rettet Frederikke seg selv, for venninnen hadde flere ganger antydet at det heftet noe ved fullmektigen, men hun hadde ikke forstått hva. Og Martha hadde lengre følehorn enn de fleste, det hadde hun bestandig hatt. Allikevel hadde hun altså ikke maktet å uteske hva fullmektigen skjulte.

Hvorfor, var det neste spørsmålet som meldte seg. Hvorfor lot denne kvinnen som om hun var mann? Det måtte jo være en grunn?

Hadde moren skjønt at hun var kvinne? Var det derfor hun og faren hadde unnlatt å forfølge beskyldningene om voldtekt? Visste faren det også? Frederikke ristet på hodet. Det kunne hun ikke tro.

Tanken på rollen hun selv hadde spilt gjorde henne kvalm av anger. At hun kunne ha tedd seg så infamt! Hva ville ha skjedd dersom Marcus virkelig hadde vært mann, og foreldrene hadde trodd henne? Han ville ha havnet på tukthuset, for moren og faren ville aldri ha tillatt en voldtektsmann å ekte henne. Hva hadde hun tenkt på? Hadde hun i det hele tatt tenkt?

Tårene rant nedover kinnene, varme og sviende. Kvinnen ved kulpen hadde rett – hun var virkelig ondskapsfull. Allikevel var det uhørt av en bedragerske å bebreide henne. En som selv løy, hadde ingenting hun skulle ha sagt.

Igjen vendte hun indignasjonen mot kvinnen hun nettopp hadde flyktet fra. Kledde man seg som mann, måtte man sannelig regne med å tiltrekke seg kvinner også. Særlig når man var så vakker som Marcus. Frederikke knep munnen sammen. Hun aktet neimen ikke å ta skylden for alt, heller!

Hun satte kursen mot Store Guldberg. Egentlig var hun ergerlig på Martha, men den følelsen måtte vike i dag. Dette var hva Johannes ville ha kalt fårs masjør. Hun kunne nesten ikke vente med å dele oppdagelsen med venninnen. Martha kom til å få sjokk! For ikke å snakke om hva alle andre ville komme til å si.

Humøret lettet en ørliten tanke idet magen begynte å krible av forventning.

Johanna, Martha og Augusta satt ved kjøkkenbordet da Frederikke kom styrtende inn.

Augusta betraktet datteren med hevede øyebryn. – Du gode Gud, Frederikke. Jeg skjemmes. Har du glemt alt av manerer?

Frederikke var andpusten. – Unnskyld. God dag, moster Johanna. Martha. Hun neide fort. – Jeg visste ikke at du var her, mor.

– Jeg kom for å se etter deg, sa Augusta. – Så kommer du busende inn som om du skulle ha den vonde selv i hælene. Hvor i all fredens har du vært?

– Jeg har … Hun avbrøt seg selv. – Jeg har noe å fortelle dere. Øynene gnistret av sensasjonslyst.

– Vær så god å sitte. Johanna måtte smile av det pussige ansiktet. Frederikke hadde det med å opptre dramatisk. – Kan jeg få by på en kopp kaffe? spurte hun lunt.

– Nei takk. Frederikke dumpet ned på krakken. – Marcus Johnson er ikke den han gir seg ut for å være, buste hun ut med.

Johanna så på henne. – Hvordan da?

– Han er ingen mann.

– Er han ingen mann? Johanna skjønte ikke hvor den unge kvinnen ville. Så oppdaget hun Augustas ansiktsuttrykk, og rynket pannen. – Hva er dette, Augusta?

– Jeg hadde tenkt å fortelle deg det, men anledningen har ikke budt seg – før nå. Hun smilte litt sarkastisk. – Jeg antar at jeg ikke bør frata deg gleden ved å være den som tildeler dem sjokket, Rikke.

En trekning av ergrelse gled over Frederikkes ansikt, så tok hun seg i det. – Jeg har akkurat sett ham naken, buste hun ut med. – Han er en kvinne.

– Er Marcus Johnson en kvinne? gjentok Johanna. – Dette kan du ikke mene. Han var jo akkurat her! Og da var han mann.

– Jeg så det selv. Han hadde surret noe rundt brystet for å bli flat. Da han kledde av seg, så jeg at han hadde bryster, og ingen … der nede.

– Så klart. Martha nikket langsomt. Så slapp hun ut en liten latter. – Nå har jeg aldri … Rikke snakker sant, mor.

– Bare for å få dette helt på det rene, sa Johanna og trakk pusten dypt. – Marcus Johnson er altså ikke Marcus Johnson. Han er ikke gutt, men jente?

– Det synes slik, svarte Augusta, og de to andre nikket.

Johanna forsøkte å samle tankene. Hun så fullmektigens pene ansikt for seg slik det hadde sett ut for en snau time siden, da han hadde spist kveldvor’n sammen med dem. De fint meislede trekkene, de lange øyevippene, den fyldige munnen … – Herregud, utbrøt hun. – Men hvordan kan han – hun – ha funnet på å utgi seg for mann? Vet du det også, Frederikke? Hun snudde seg mot venninnen. – Jeg kan ikke fatte at du har visst om dette, Augusta, la hun til.

Augusta så på henne. – Jeg hadde ikke bestemt meg for hvordan jeg ville angripe problemet. Hun sukket. – Det var for øvrig Frederikke som foranlediget avsløringen. Hun bestemte seg for å stelle i stand spetakkel ved å beskylde Marcus for voldtekt, så vi ble nødt til å innkalle ham til en samtale. Han kunne bevise at han ikke hadde rørt henne, hevdet han. Og den eneste troverdige måten en mann kan bevise det på, er ved å påpeke en viss mangel. Det forstår alle, hvis de tenker over det. Ikke at jeg regner kvinner for å være mangelfullt utrustede menn, la hun til, – men i dette tilfellet går det an å se det slik.

– Så du måtte altså fortelle det, mumlet Frederikke bistert.

– Det fortjener du, svarte Augusta kort. – Det får være en del av straffen for din løgnaktighet.

– Beskyldte du virkelig Marcus for voldtekt, Rikke? Martha glodde på Frederikke. – Noe så nedrig!

Frederikkes kinn flammet. – Sonja sladret til mor om at vi hadde kysset hverandre. Det var det som satte det hele i gang. Jeg angret meg med det samme løgnen var ute.

– Jaså. Augusta sendte datteren et blikk. – Så det gjorde du, din lille intrigemaker. Nå har du i alle fall fått deg en skikkelig nesestyver, og den er vel fortjent.

– Jeg ville aldri ha gjettet det. Johanna lente seg tilbake på stolen. – Sa hun noe om hvorfor?

– Hun ville ikke snakke med meg. Hun var sint fordi jeg hadde fulgt … Frederikke avbrøt seg selv og bet seg i leppen.

– Så du hadde fulgt etter henne også. Augusta ristet på hodet. – Takk og lov at vi har besluttet å sende deg til Julia. Hun får sannelig hendene fulle. La oss håpe at det ikke finnes et mannebein i mils omkrets der nede.

Johanna vekslet blikk med Martha. Hun hadde skjønt at forholdet mellom datteren og Frederikke hadde gjennomgått en krise den siste tiden. – Dette er neimen ikke til å tro, sa hun. – Jeg skal innrømme, Augusta, at hadde ikke du også oppdaget dette, ville jeg ha tvilt på Frederikkes fremstilling.

Det kom et snøft fra den unge kvinnen, og Augusta sendte henne et mørkt blikk. – Det har jeg ingen problemer med å forstå, for min datter er dessverre mer enn lemfeldig med sannheten. Det betyr med rene ord at vi ikke kan stole på henne.

– Jeg pleier ikke å lyve, fór Frederikke opp. – Det med voldtekten bare ramlet ut av meg!

– Jeg akter ikke å kaste bort tiden med å diskutere hvorvidt du er etterrettelig eller ei. Du skal få sjansen til å rette opp inntrykket når du kommer hjem fra Danmark. Jeg håper du får lære om anstendig livsførsel der. Julia skal få detaljerte instruksjoner om hvordan du skal håndteres. Augusta snudde seg mot Johanna. – Spørsmålet er, hva gjør vi med det vi nå vet?

Johanna hadde svar på rede hånd. – Jeg vil gjerne snakke med henne selv. Vi trenger å komme til bunns i dette.

– Det er jeg enig i. Med det samme? Augusta reiste seg. – Takk for kaffen. Skal vi kjøre sammen?

– La oss det.

– Da tar vi min vogn. Det er vel ikke for sent på dagen?

– Jeg tror ikke det. Sorenskriveren legger seg sent, ifølge Jon Tarvald.

Augusta pekte på datteren. – Og du begir deg hjem til prestegården med det samme.

– Skal jeg ikke få være med? Det var tross alt jeg som oppdaget dette! Stemmen var tynn av forsmedelse.

– Du skal gjøre som jeg sier, unge dame. Augusta hevet ikke stemmen. Det var vanligvis ikke nødvendig, hadde Johanna erfart.

– Men mor!

– Nå! Prestefruens mørkeblå øyne var blitt sorte. – Grensen er nådd!

Frederikke ble blek. Hun tidde.

– Jeg kan følge henne, tilbød Martha, og Augusta nikket. – Takk. Så vet vi at hun ikke finner på flere sprell.

Johanna syntes nesten synd på Frederikke. Den unge kvinnen var på gråten av ydmykelse, så hun. Augusta var nok et liberalt menneske på mange områder, men overfor datteren var hun fast. Det var åpenbart nødvendig også. Det beste ville kanskje være å få Frederikke gift så fort som mulig. Hun var tross alt konfirmert og fylte seksten om en måned. Kanskje burde hun råde Augusta til å gjøre om beslutningen om å la henne utdanne seg til jordmor, tenkte hun, men slo det fra seg med det samme. Unge jenter forandret seg ofte når de vokste til. Frederikke kunne ende opp som satt matrone før hun fylte fem og tyve. Skjønt hun tvilte på det. Et menneskes grunnleggende karakter forandret seg ikke, såpass hadde hun lært i årenes løp.