Henrik H. Langeland

Showtime!

Henrik H. Langeland

Showtime!

Dette er en skjønnlitterær utgivelse. I den grad reelle individer, steder, institusjoner og gjenstander benevnes eller opptrer i romanen, er det utelukkende i en fiktiv forstand. Karakterenes handlinger, uttalelser og oppfatninger

bør leses deretter.

Så blir de stående, disse tre:

tro, håp og kjærlighet.

Men størst blant dem er kjærligheten.

PAULUS

Hvis du brenner ditt lys i begge ender lenge nok,

vil du til slutt få endene til å møtes.

IDOL-KJARTAN

Prolog

Når villdyret våkner

Christian von der Hall satt hos Samson på Frogner og knuget hendene om en dobbel cortado (på lett, ekstra varm) mens han stirret rakt fremfor seg. Hva i all verdens rike hadde han nettopp vært vitne til? Eller rettere sagt, gjennomlevd? Han bikket på håndleddet og sjekket Pateken. Det var stadig bare tre kvarter siden tekstmeldingen om å «ta på deg piggskoa!» hadde fått ham til å forlate samme kafé i hui og hast, spurte bort til Bygdøy allé og fortsette gjennom smijernsporten på motsatt side.

Deretter hadde alt forløpt som på film. Eller i en drøm. For ikke å si et mareritt. Men å klype seg i armen lå godt utenfor hans rasjonalitetsgrense. At tildragelsene der inne hadde utfoldet seg i virkelighetens verden, var og ble et uomtvistelig faktum.

Christian enset ikke en eneste av de frognerfjonge kjendisene ved kafébordene omkring seg, innkapslet som han var i egen rekapitulering. Han hadde altså trådt inn porten og krysset broen over den japanske karpedammen eller hva det nå var, presset seg gjennom en oransje glassluse og inn i den tidligere så fornemme skipsredervillaen, nå omformet til et glimrende eventyrpalass smykket i svart, fiolett og gull.

Av damen i resepsjonen var han blitt geleidet opp foajétrappen til et slags repos. Og der, bak noe som mest av alt lignet et skjermbrett, hadde han altså sittet. Ved bredsiden av et ovalt bord. Og gaflet i seg restene av en ferdigsalat; mannen Christian burde – nei, måtte! – få overtalt, dersom han skulle ha noe håp om å ta revansj over Jan Fredrik Karlsen og samtidig redde sitt eget skinn!

Før pupillene vennet seg til mørket, hadde han bare kunnet skimte skikkelsens konturer i det obskure lyset fra de krematoriumsaktige blyglassvinduene på bakveggen. Da han satte seg ved motsatt kant av bordet, la han også merke til to enorme urner i de gulvdype vinduskarmene på hver side av husets herre.

Enda større inntrykk gjorde antrekket. Den svarte T-skjorten fikk bicepsene til å skinne som marmor. Rundt håndleddene dinglet diverse naglebeslåtte armbånd, og i en lenke om halsen bar han en slags medaljong, glinsende svart, den også, et siselert våpenskjold prydet med et kremhvitt kors. Men råere enn alt sammen var gliset.

Christian presset tommelneglen mot kanten av kaffekoppen. Strategien hadde vært prima, den, det var han stadig like sikker på. Men hadde han lykkes? Vanskelig å si. Neppe i direkte forstand. Men kanskje likevel, indirekte. I grunnen var det jo nå opp til ham hvorvidt prosjektet ville la seg realisere. Han hadde vært så skjerpet og aktpågivende at han nærmest kunne gjengi hvert ord i samtalen som hadde utspilt seg mellom dem. Helt fra verten skjøv salatinnpakningen til side og til han selv, midtveis i det tredje forsøket på å trenge gjennom taleflommen og få overbrakt sin makeløse idé om å flytte hele prestisjearrangementet ut i Stockholms havnebasseng, der hovedpersonen selv skulle komme stigende opp fra vannmassene lik en havgud, ja, til han – Christian gyste bare ved tanken – var blitt vàr en bevegelse bak urnene. Noe loddent og digert og buktende kraftfullt hadde steget ut fra mørket.

Det var det verste potebeistet han noensinne hadde sett. Å betegne skapningen som hund var som å kalle en panter for katt. Dyret strakte vellystig på seg, presset det digre hodet innunder sin herre og mesters armhule og ble velsignet med den kjærligste morgenkos. Gullnaglene rundt det tommetykke halsbåndet klirret i takt med eierens armlenker.

Andre alternativer enn å fortsette presentasjonen forelå ikke, og det hadde jo fungert, på et vis, beistet hadde dessuten smøget seg inn i mørket igjen, helt til … Gyset ble til et grøss da Christian husket hvordan han i fjerde – eller var det femte? – forsøk på å nå sluttpoenget plutselig hadde kjent noe siklende varmt presse seg inn mellom lårene. Han knep igjen øynene mens han tenkte på hvordan han med den ene hånden hadde kjempet for å dytte den slafsende kjeften vekk fra sine egne genitalier, og med den andre vedble å illustrere hvor praktfull eventideen hans ville fremstå. Ja, så skjelven var han at han klemte fingrene om cortadoen til de hvitnet idet han så for seg hva som deretter hadde …

Men vent nå litt! Hvordan i himmelens navn har vår alles wonderboy fra årtusenskiftets dot.com-verden, deretter PR-fyrste på 2010-tallet, et tiår senere prestert å havne her? Med bikkja til Petter Stordalen snusende like opp i skrittet?

DEL I

Fem uker tidligere …

Kapittel 1

En siste flørt

«Spør du meg virkelig om jeg fremdeles elsker deg? Men herregud, Tessa, det er jo akkurat det jeg sier! At jeg fortsatt gjør nettopp det. Høyere enn noen gang, faktisk. Ellers ville jeg aldri ha bedt deg om noe sånt. Det er jo derfor jeg tar det opp med deg.»

Christian forsøkte å fange blikket hennes der de stod ved kjøkkenbenken hjemme i Havnabakken – han med korslagte skjorteermer og hun med sitt mest indignerte hoftegrep – men hun stirret bare stivt til siden, ut mot rognetrærne utenfor kjøkkenvinduet som så vidt syntes i kveldsmørket, uten annen respons enn en sammensnurpet munn.

Dette hadde på ingen måte gått etter planen. I den grad det hadde vært noen plan. Men nå var det ingen vei tilbake. Snarere tvert om, nå gjaldt det å stå løpet ut.

«Spørsmålet er vel heller om du elsker meg,» kontret han. «Altså høyt nok til å unne meg dette.»

Og da heller ikke den replikken avstedkom noen reaksjon, løftet Christian hånden og dro den over ansiktet, som for å stryke vekk sin egen oppgitthet.

«Har du lyst på en kopp te?» forsøkte han i stedet.

Tessa ristet så vidt på hodet.

«Okei. Men vi må snakke om dette.»

«Må vi det?»

«Hva er alternativet?»

Plutselig vendte hun seg mot ham og stirret på ham med to øyne han, dersom han hadde vært tilstrekkelig oppmerksom, kunne ha sett et helt spektrum av følelser i, fra engstelse via fortvilelse til forurettelse.

«Hva er det du egentlig vil?» spurte hun.

Men det har jeg jo allerede forklart deg! holdt han på å buse ut med, men tok seg i det. I stedet plasserte han håndflatene behersket på kjøkkenbenken og pustet med magen.

«Jeg ber deg simpelthen om en siste flørt. Det er alt, Tessa. En aller siste flørt.»

«Jo takk, akkurat det har jeg skjønt, kjære. Men det jeg ikke begriper, er: hvorfor?»

«Jeg er femtisyv. Faktisk snart femtiåtte. For ikke å si seksti. Dette er min siste sjanse!»

«Siste sjanse? Hør på deg selv!» Tessa viftet iltert med hendene. «Siste sjanse til hva? Til å delikatere deg med et par struttepupper, fillerslepper og en squatrumpe? Hva slags kvinnesyn er egentlig det?» Hun glodde ut av vinduet igjen, og la til med innbitt stemme: «Det hadde nesten vært bedre om du bare kjøpte deg det.»

«Dette handler ikke om kvinnesyn, og det vet du særdeles godt!» smalt Christian tilbake. «Det handler om noe helt annet.»

«Ja, nettopp. Men om hva, Christian? Hm? Om hva?» Hun la hodet på skakke og betraktet ham med syrlig ironi. «Om forelskelse? Er det det? Kom ikke her og fortell meg at du har gått hen og blitt forelsket! I en tyveåring!»

«Hun er faktisk 26.»

«Ah! Ja men da så!» Tessa himlet med øynene. «Herregud, Christian, hun er yngre enn din egen datter. Sara blir jo 27 til sommeren!»

«Hva har det med saken å gjøre? Hadde aldersforskjellen altså vært helt ok for deg dersom vi ikke hadde hatt barn? Eller bare sønner?»

Det svarte ikke Tessa direkte på. I stedet sa hun:

«Hva tror du Sara vil tenke?»

«Hun får aldri vite det. Ikke Hans Christian heller, for den saks skyld.»

«Og hvordan kan du være så sikker på det?»

«Hva tar du meg for?»

«Men uansett,» fortsatte Tessa, «poenget er at denne … denne … hvem hun nå er, er evig langt under din alder.»

«Nettopp! Det er akkurat det som er poenget. Altså ikke at hun er under min alder, men at det hverken handler om struttepupper eller sprettrumper eller eller eller … forelskelser.»

Tessa blåste luft i kinnene. «Så, Christian von der Hall: Hva – Handler – Det – Om?»

«Tja. Begjær, kanskje?»

«Begjær? Er det det du står her og sier, at jeg ikke lenger tilfredsstiller ditt begjær?»

«Vel. Det er jo ikke helt sånn.» Christian så fremfor seg mens han lette etter det mest formålstjenlige begrepet.

«Kanskje ikke engang begjær,» forsøkte han i stedet, «kanskje det bare er ren … estetikk.»

«Hva mener du med det?»

«Vel.» Han krummet håndflaten og førte den over kjøkkenbenken som om han feide bort noen brødsmuler. For n-te gang siden åpningen av The Shift-konferansen på MESH tidligere i dag, så han for seg hvordan Madelen hadde stilt seg rett foran ham under Keynote-speaken i det fullstappede kaféområdet og skjøvet bakenden mot skrittet hans mens den platinablonde hestehalen kneiste knappe femten centimeter foran ham. «En slags dypereliggende og naturgitt lengsel etter absolutt skjønnhet,» fortsatte han, «etter en form for perfeksjon, noe fullkomment, noe …»

«Er du full?»

«Jeg veit’a faen, jeg vel, Tessa! Altså hva det bunner i. Jeg spør deg bare om du elsker meg nok til å gi meg denne siste flørten. Og etter det: aldri mer. Vi snakker verdens største kors på halsen her. Og du vet godt at jeg aldri! ville la det innvirke på forholdet vårt.»

«Gjør jeg det?»

«Det burde du.» Christians armer knyttet seg uvilkårlig over brystkassen igjen. «Jeg kunne jo i stedet valgt å ta dette som en mann.»

«Hva mener du?»

«Ikke fortalt deg noe. Hatt en affære i skjul, vel vitende om at det ikke ville vart mer enn et par måneder uansett, trolig bare noen uker, og satse på at du aldri ville oppdaget det. Altså slik de aller fleste menn gjør. Men vet du hva, Tessa?» Han løftet en pekefinger i været. «Jeg gjør ikke det. Jeg tar det opp med deg, til felles diskusjon, fordi jeg mener vi to er …»

«Felles diskusjon? Når ble dette et sameiemøte?»

«Argh, nå avbryter du som vanlig!» Nok en gang strøk Christian håndflaten over ansiktet. «Forsøk å sette deg i mitt sted,» begynte han.

«Og det tror du ikke jeg har gjort?» parerte Tessa umiddelbart. «Helt fra du kom med dette avsindige ønsket ditt tidligere i kveld, har jeg knapt gjort annet! Uten at det akkurat har gjort meg så mye klokere. Snarere tvert om. Faktisk så har jeg …»

Mens Tessa snakket seg opp, kjente Christian vibrasjonen i bukselommen. Han smøg hånden ned og sjekket hvem det var.

«Sorry, men denne er jeg simpelthen nødt til å ta.»

«Det er du ‘simpelthen’ ikke.»

Christian løftet bare telefonen rolig ut av lommen. «Hadde du visst hvem det var, ville du neppe ment det du nettopp sa.»

«Jaså? Så hvem er det? Hun jeg tror det er?»

Tessa lente seg frem, men Christian nappet mobilen til seg, slik at hun ikke kunne se displayet.

«Ikke gjør deg til noe du ikke ønsker å være.»

«Så søtt, Christian. Det rådet gjør du nok lurere i å gi deg selv.»

Det durte og durte, men Christian holdt bare blikket tungt på Tessa. «Dette tar maks to minutter,» sa han behersket. «Jeg tar den på arbeidsrommet mitt.»

«Kan du ikke heller prøve å se på det som et uttrykk for hvor mye du betyr for meg?» fortsatte han da han var tilbake på kjøkkenet, samtidig som han forsøkte ikke å reflektere over det han nettopp hadde fått rede på i telefonen. «At dette faktisk er noe jeg, så rart det enn kanskje høres ut, vil dele med deg. Fordi jeg elsker deg.» Og etter en pause: «Husk også, som jeg allerede har påpekt flere ganger – dersom du virkelig ikke vil at jeg gjør dette, dersom du ikke godtar det, ikke engang aksepterer det, kommer jeg aldri til å la det skje. Det kan jeg love deg. Sier du nei, hender det ganske enkelt ikke.»

Ny pause.

«Men i så fall blir det også et valg du har tatt,» la han til.

«Hva? Truer du meg?»

«Hallo? Hører du hva jeg sier?» Nå var det Christians tur til å vifte med hendene. «Jeg gjør det motsatte av å true deg. Jeg spør deg om å vise det ultimate uttrykk for kjærlighet.»

«Er det nå du vil at jeg skal begynne å nynne på den Sting-sangen If you love somebody, set them free?» spurte Tessa spotsk.

«Hvis det er det du lyster, så la meg for all del ikke hindre deg.»

Deretter ble det dørgende stille på kjøkkenet. Christian betraktet vannkokeren, i villrede om han skulle sette den på eller ikke – selv kunne han i hvert fall definitivt trenge en kopp te. Kveldsøkten han hadde planlagt på de ennå snøspettede stiene opp forbi Øvre Blanksjø til Ullevålseter, hadde uansett gått fløyten. Han angret som ville faen på at han hadde tatt det opp med henne. Han hadde vært i tvil, men etter samtalen de hadde hatt for et par uker siden, hadde han tenkt at hun jo ikke kunne si nei. Hvor naiv hadde vel ikke den tanken vært! Hallo teori og praksis! Til hans forsvar var det faktisk hun som hadde startet det. På sengekanten, av alle steder. Tessa hadde jo hele livet vært en ivrig bokleser, ikke bare i årene som økonomisjef i De norske Bokklubbene, men også nå, som direktør for Nationaltheatret. Jobben passet henne perfekt, kombinerte hennes Handelshøyskole- og ledelsesbakgrunn med kulturinteressene, men nok om det – fortsatt leste hun altså bøker på sengen hver kveld, og nylig hadde hun vært oppslukt av en roman av McEwan eller hva forfatteren het igjen, noe om en barnelov, der den eldre kvinnelige hovedpersonen måtte velge mellom å akseptere sin ektemanns utroskap med en yngre kvinne, eller forlate ham, vel vitende om at affæren trolig var kortvarig og neppe ville endre på det livslange ekteskapet deres. Ja, det var definitivt Tessa som hadde startet det, selv om Christian – allerede halvt nedsunket i søvnen idet hun la boken fra seg og slukket nattbordlampen – hadde mumlet et slags spørsmål om hun syntes den var god.

«Absolutt,» hadde Tessa svart. «Men enda mer foruroligende.»

«Hvordan da?»

Hvorpå hun hadde beskrevet hovedpersonens ovennevnte dilemma – noe som hadde fått Christian til å våkne igjen.

«Hva tenker du selv?» hadde han spurt ut i soveromsmørket. «Ville du kunne akseptert noe sånt? For kjærligheten?»

Han husket hvordan han hadde ligget og lyttet til pusten hennes.

«Vet du hva?» hadde hun til slutt svart. «Det tror jeg faktisk at jeg ville ha kunnet gå med på. Dersom forholdet var tilstrekkelig solid. Dersom kjærligheten hadde tålt det.»

Den sengesamtalen lå nå minst fjorten dager tilbake i tid, etterpå hadde de ikke diskutert saken. Men selvsagt hadde ikke Christian tatt opp problemstillingen igjen, nå i kveld, uten at det stod noe – eller rettere noen – bak. Og denne «noen» het intet mindre enn Madelen Nedenes Flødevigen og Gud i den Høyeste Himmelen som hun var … Vel, henne måtte han i hvert fall slutte å tenke på nå, dersom han skulle hale dette i land.

Han lot tekopp-tanken fare og snudde seg mot sin kone igjen.

«Så, hva tenker du?» spurte han raskt. «Ja eller nei?»

Tessa tok seg god tid før hun vendte seg mot ham. «Jeg kan ikke gi deg noe svar, Christian. Ikke nå. Jeg trenger å tenke på det.»

«Fair enough. Det har jeg både forståelse og respekt for.» Og etter en pause: «Men du, bare så vi er omforent her – sånn omtrent hvor lang tid trenger du?»

Det siste fikk Tessa til igjen å fyre seg opp. «Så det du egentlig lurer på, er hvor lenge du må vente før du, eventuelt med min velsignelse, kan begynne å knulle på denne yppige veldreide ‘perfekte’ tyveåringen din? Leve ut ‘begjæret’ ditt?! Bemektige deg den ‘fullkomne estetikken’ din? Er det det alt egentlig handler om her?»

«Vet du hva, Tessa,» avbrøt Christian med hardt tilkjempet fatning og kikket på Patek Philippen. Klokken var allerede over halv tolv, og han hadde en utfordrende dag foran seg. «La oss bare ta dette senere. Okei?»

Kapittel 2

Sølvreven

Når hadde han sist sovet på gjesterommet? I vinter, selvfølgelig; da Tessa hadde slitt med infeksjon i bronkiene og hostet og harket som en sanatoriumsinnlagt tuberkulosepasient hver bidige natt, samtidig som han var i innspurten med Clas Ohlson-kickoffet på Telenor Arena, hadde han lagt seg på gjesterommet, altså Saras gamle værelse, i noen netter. Og i forfjor, den gangen han hadde pådratt seg det redselsfulle gastriske tropeviruset etter en Norwegian-innspilling på Maldivene, hadde Tessa gjort det samme. Å ligge og høre på at han vrengte magesekkens gusjegule gørr ned i plastbøtten ved sengekanten natt etter natt, kun avbrutt av hyppige springmarsjer til toalettet for å tømme tarmene for noe av henimot tilsvarende farge og konsistens, var det tross alt liten ekteskapelig mening i.

Men uten at noen av dem var syke? Nei. Ikke etter at de hadde flyttet sammen igjen.

Var det virkelig så ille, det han hadde spurt henne om i går kveld? Christian kneppet setebeltet på plass i festet og la hendene tungt om rattet. Det var jo ikke akkurat en tøylesløs Ibiza-orgie han hadde ønsket. Ei heller noen alderdomsovergang fra aktivt seksualsamliv til fornuftsekteskap. Forespørselen sprang ikke engang ut av en svermerisk forelskelse, en sinnstilstand han for øvrig betraktet som en klinisk psykose på linje med realitetsbrister av typen paranoia, schizofreni, panangst og delirium.

Spørsmålet var om forholdet deres var sterkt nok. For ham var det jo det. Det fantes ikke det minste fnugg av tvil i Christian von der Hall om at det var Edel Theresa Borchgrevink han ville tilbringe resten av livet med. Men så hun det også slik? Det hadde han jo antatt. I det minste frem til i går kveld.

Christian trykket på garasjeport-åpneren og rygget ut. Etter alt som hadde skjedd i 2013 – med Sara, med Stortingsvalget og ikke minst med denne Unge Høyre-skjønnheten han hadde hatt et aldri så lite eventyr med – hadde det tatt lang tid å gjenoppbygge Tessas fulle tillit, forståelig nok. I så måte hadde Sara og Hans Christian vært gode støttespillere. Etter noen år som det man vel måtte kunne kalle kjærester, hadde Tessa besluttet å flytte inn hos ham på permanent basis. Det gamle rekkehuset deres i Krokusveien leide hun ut. Gitt nasjonens rådende rente- og skatteregime var det like greit å ha kapitalen i eiendom, og hun ville ha en exit-mulighet dersom forholdet gikk skeis igjen. Det var uansett hennes valg: Etter skilsmisseoppgjøret i 2003 var nemlig den «kjedede villaen» – som hun fremdeles betegnet den som – juridisk sett hennes.

Selvfølgelig hadde han holdt seg hundre prosent i skinnet etter Ayla Kahramankaptan-historien. Og da han til slutt re-fridde på Maaemo, var det alt annet enn nei i Tessas munn. Heller ikke da de re-giftet seg i Rådhuset kort tid senere og feiret re-bryllupet med Sara, Hans Christian, Tessas foreldre, Erlend og en engere krets felles venner på samme restaurant (som Christian selvsagt hadde fått Espen Holmboe Bang til å reservere i sin helhet).

Han aktiverte selvkjøreren, sa «Garasje jobb» inn i dashbord-mikrofonen, slapp ratt og pedaler og begynte å skrolle åndsfraværende gjennom nettavisene på midtkonsollskjermen mens han med den andre hånden løftet termokoppen med Isomac-espresso til leppene. Klokken var ennå ikke halv åtte. Jevnt duskregn på frontruten. For en møkkanatt. Han hadde vurdert å ta igjen treningstapet fra i går kveld med en tilsvarende morgenøkt, men kroppen hadde på ingen måte vært i humør til det. Og kroppen var en samtalepartner man gjorde lurt i å lytte til, særlig i hans alder. Sjelen bablet jo uansett bare i vei som aldri før.

Heller ikke hadde han sett noen grunn til å vente på at Tessa stod opp. Vanligvis pleide han å sette en caffè latte på nattbordet hennes, gjerne supplert med et par biscotti på asjetten, og vekke henne med et pannekyss før han dro på jobb. Hun hadde aldri vært noen morgenfugl, og i Nationaltheatret opererte man uansett med en noe annen døgnrytme enn i profittbaserte virksomheter. Men i morges hadde noe slikt vært evig langt unna hans tilbøyeligheter. Sant å si var han skuffet over henne. Han hadde virkelig trodd hun ville respondere litt rasjonelt, litt i samsvar med samtalen de hadde hatt om den romanen hennes, ikke bare la de mest basale følelsesinstinktene få fritt utløp! I entreen, på vei ned til garasjen i underetasjen, hadde han hørt henne gå inn på badet og avgjort at det beste var bare å stikke på jobben. Men så, etter å ha nappet ut ladekabelen og satt seg i Teslaen (hennes e-Golf stod i laderen utenfor), hadde han angret og gått opp igjen, stukket hodet inn på badet og sagt «ha det» mot den duggete dusjveggen. Uten å få noe svar. Et øyeblikk hadde han vurdert å gjenta hilsenen, høyere gjennom bruset fra takdusjen, men hvis hun hadde hørt ham og bevisst valgt ikke å svare, ville repetisjonen i så fall bare virke unødig provoserende. Og ikke gavne ham det grann; hun hadde unektelig the upper hand. I går kveld hadde Tessa tross alt båret dynen hans ut på gjesterommet, uten et ord.

Rett i hundehuset, med andre ord. At stemningen var frynsete, var å si det forsiktig. Men hva skulle han gjøre med det? Han hadde da vært tydelig og oppriktig, på ingen måte uærlig eller urimelig? Valget var dessuten såre enkelt – a simple yes or no question. Nei, han fikk bare stå fast ved sin faste leveregel: raus, rolig og suveren.

Mens den P100DL-utstyrte X-modellen hans befordret ham bortover Carl Kjelsens vei i retning Nydalen, tvang Christian Tessa-tankene i kne ved å rekapitulere den seneste samtalen han hadde hatt med Madelen på tomannshånd. Hennes intensjoner var det i det minste ingen grunn til å nære tvil om. Særlig ikke etter det hun hadde sagt på Katapult-festen på SALT, da de begge hadde trukket ut mot kaikanten for å få litt luft. Christian hadde faktisk funnet det betimelig å minne henne om kjørereglene i firmaet, der de stod i kveldsmørket og bivånet Bjørvikas nye semi-skyline mellom Operaen og Barcode.

Det hadde hun bare ledd vekk. «Slapp av, jeg har ikke tenkt å ødelegge noe for deg. Ikke for meg selv heller. La oss bare ha det gøy en stund. Litt sånn colleagues with benefits. Vi vet jo begge at det ikke kommer til å vare.»

Christians antydninger om en mulig metoo-problematikk hadde hun avfeid med at det var hun som tok initiativet her, ikke han. Og da hun hadde strøket seg inntil ham og latt tungespissen leke med øret hans, var det med nød og neppe han hadde klart å legge en hånd imellom.

Erindringen om akkurat den tungespissen fikk ham til å vri seg bedre på plass i skinnsetet. Og tenke på hvordan han hadde feilvurdert henne den første tiden, etter at hun for et drøyt halvår siden var blitt ansatt som produksjonskoordinator i eventavdelingen. Ikke bare den perlende sørlandsaksenten, men hele Ten Sing-ynden var såpass utstudert at han hadde gått rundt og kalt henne Frøken Bibelstripp – dog bare i sitt stille sinn, vel vitende om hvilke konsekvenser det ville få om han ytret referansen i andres påhør. Han hadde virkelig tatt det for gitt at Madelen Nedenes Flødevigen fra Vågsbygd var nettopp en slik Øystein Sunde sang om, så fullstappet av kontraproduktiv gladkristen-moralisme at hun måtte søke subsidiær tilfredsstillelse i menns blotte blikk.

Men så feil kan altså selv en 57-årig tv-kjendis og toppsjef ta. Madelen var alt annet enn et gudsord. Snarere var bibelbelte-attityden en rustning hun beskyttet seg mot verden i, og samtidig utnyttet til fulle, både sosialt og på jobb; Christian hadde allerede mistet oversikten over hvor mange potensielle kunder hun gjennom sitt «vinnende vesen» hadde sørget for å vippe over på ja-siden. Var hun falsk? Ikke egentlig. Hun bare var sånn. Det ufravikelige faktum at Guds genetikk i tillegg hadde utstyrt hennes 179,5 centimeter med himmelblå øyne, englehud, et sart, bedårende ansikt og en honningblond hårmanke som hun gjerne satte opp i en uskyldig eggende ponytail – som på MESH i går – gjorde henne enda mer uutgrunnelig og inntagende.

Han var spent på hvordan hun ville takle utfordringen han hadde tenkt å gi henne på morgenmøtet i dag. Og ikke minst hvordan de andre lederne i eventavdelingen ville reagere. Det Tessa hadde sagt om fillerslepper var forresten ikke helt riktig, men struttepupper og squatrumpe hadde hun truffet presist med. Helt ærlig kunne ikke Christian huske å ha møtt noen kvinne som hadde vært så likefrem, så omsvøpsløs med sine hensikter. Ungdommen nå til dags, altså. Ja, kanskje var det faktum at Madelen virket så komfortabel og innforstått med at det aldri ville bli noe annet enn en kortvarig uskyldig fling mellom dem – kun litt kjødelig lek og moro – en av grunnene til at han i det hele tatt hadde valgt å ta det opp med Tessa? Andre yngre kvinner ville jo så lett kunne komme til å ønske seg noe mer, og – gjerne i kombinasjon med en gryende forelskelse – begynne å drømme om en tilværelse der Mannen, altså han selv, utgjorde en vesentlig og permanent bestanddel. Det var nå i hvert fall Christians personlige mening. Og erfaring. Og ikke bare yngre kvinner, når han tenkte seg om. Men slike ulykksalige inklinasjoner lå åpenbart ikke for frøken Flødevigen. At hun ikke hadde andre forehavender enn dem hun anga, så han faktisk ingen grunn til å tvile på. Og det gjorde alt bare så enda mer forlokkende og uimotståelig opphissende!

Selv ikke hans klare advarsel om aldersforskjellen dem imellom – stadig med håndflaten beskyttende mellom dem der ute på bryggekanten – hadde fått henne til å vike.

«Age-play er da bare ekstra pikant? Dessuten har jeg alltid vært svak for sølvrever,» hadde hun hvisket og strøket ham mykt over bakhodet.

Teslaen hadde allerede svingt nedover Maridalsveien da Christian løftet blikket fra skjermen – han hadde uansett for lengst sluttet å skrolle – og mønstret seg selv i bakspeilet. At han ikke lenger var like ravnsvart i håret som i sine glansdager, var nå sin sak. Men sølvrev? Han husket godt den dagen frisøren hadde ymtet frempå om farging, men der, altså, der gikk tross alt grensen. Så lenge han hverken hadde måne eller noen viker å snakke om, var gråtonen bare noe han fikk leve med. Dessuten var han ikke helt silver ennå, mer droplet eller skimlet eller spettet eller salt’n’pepper eller hva man nå kalte det. Ja, faktisk syntes han gråstenket, både på hodet og i skjeggstubbene, tilførte ham en viss aura. En verdighet. Både i sjefsstillingen og i tv-ruten. At de en gang så maskulint mørke brysthårene var blitt omskapt til en hvit pels, fikk så være. Han var jo snart seksti, for svarte. Det måtte da holde med nakken, nesen, ørene og underlivet med dertil hørende regioner; ekte menn i hans alder friserte vel ikke brystpartiet!

Igjen førte irritasjonen ham over i selvbebreidelse, for hvordan kunne han ha vært så lettsindig – ja, på grensen til enfoldig! – å ta det opp med Tessa? Hva hadde han innbilt seg? At hun simpelthen skulle si ja, liksom? Værsågod, Christian. Kjør på! Bare knepp i vei på hvem du vil! Hvilken forskrudde innskytelse hadde kommet over ham? Og så, til alt overmål, begynne å argumentere med kjærlighet? Herregud for et nek han var.

Det måtte da være noe mer oppmuntrende å samle seg om? Jo så absolutt, som telefonen fra Thorbjørn Skinstad – den unge rådgiveren i Northstar Securities han hadde engasjert for å få en pekepinn på hva selskapet hans reelt sett var verdt. Dersom Tessa hadde visst hvilket tall han var blitt presentert for, ville snurpemunnen ved kjøkkenbenken garantert ha åpnet seg i et måpende gap og håndflatene sklidd av det alltid like enerverende hoftegrepet. Selv hadde han kalkulert seg frem til en enterprise value på snaut 300 millioner, men han var rusten i gamet, det var tross alt over tredve år siden han hadde vært involvert i verdivurderinger i McKinsey, og enda de grunnleggende analyseverktøyene ikke hadde endret seg nevneverdig siden den gang – han hadde fremdeles sin loslitte andreutgave av Copeland, Koller & Murrins legendariske Valuation stående i bokhyllen på hjemmekontoret – var businessverdenen ikke lenger den samme. Herregud, den gangen var Internett bare noe informatikk-forskerne på Blindern syslet med.

Personlig syntes han at han hadde tatt godt i med 6,5-gangeren av EBITDA, men tallknuserne hos Northstar var åpenbart betydelig mer optimistiske. «Ingen grunn til å sutte hverandre rundt rasshølet riktig ennå,» hadde slaktersønnen fra Brandbu, som allerede fra første semester av siv.øk.-studiet på BI hadde fått tilnavnet Skinka, konstatert på telefonen med sin gjengse meglersjargong. «Men ser vi på EV/EBITDA-multiplene som er blitt benyttet i tilsvarende industrier internasjonalt de seneste årene, mener vi at pluss minus 450 bør være innafor. Og blir fru Fortuna med i en budrunde den dagen du eventuelt vurderer å realisere, skal du ikke se bort ifra at vi sniffer på en halv milliard. Goldman Sachs har for eksempel target på sektoren på 12-gangeren i USA, bare for å gi deg ballpark her.»

Skinstad hadde gjort lynkarriere på meglerbordet hos Arctic Securities, og hvorfor det samarbeidet hadde skåret seg tvert for noen år siden, hadde Christian bare hørt vage rykter om. Selvsagt hadde han gjort sine undersøkelser i forkant av oppdraget, men de fleste hadde gitt Thorbjørn gode skussmål som en av de «driftigste» i byen. Og han trengte jo bare en verdivurdering. Så fikk han heller leve med guttens noe lurvete språksjargong. Skinkas bidige hang til kjønnede metaforiseringer stod mer i stil med hurramegrundt-meglere enn medarbeidere i investment banking/corporate finance, som etter Christians erfaring stort sett var sindige familiefedre med en avbalansert og analytisk tilnærming til tilværelsen. Dessuten hadde kostnaden vært en faktor: Som en såkalt M&A Advisory Boutique var Northstar Securities betraktelig rimeligere enn hva han ville ha måttet ut med hos Pareto, ABG Sundal Collier, SEB eller nevnte Arctic.

Christian følte for å ringte Thorbjørn opp igjen med det samme, bare for å få bekreftet at han faktisk hadde hørt riktig – han hadde jo vært temmelig agitert i går kveld. Men han besinnet seg. Northstar kom uansett til å sende ham verdivurderingen skriftlig.

Skjønt han skulle gjerne hatt noen å lufte dette med. Beløpet satte ting i et litt annerledes lys. For å si det forsiktig. Utover morgenmøtet med eventledelsen og Gründer-innspillingen klokken to hadde han ingen låste avtaler i dag. Kanskje var den faste fredagslunsjen med Erlend en anledning til å få et utvidet perspektiv på situasjonen?

Straks leste han inn «Husk lunsjen i dag» i konsollmikrofonen og sendte tekstmeldingen av gårde til brorens mobilnummer. Men angret i det samme. Det var da voldsomt til mas. Erlend pleide aldri å glemme fredagsavtalene. Dessuten var 07.32 ikke akkurat noe typisk arbeidstidspunkt for en professor i journalistikk og mediefag ved OsloMet.

Men til Christians overraskelse kom svaret så å si umiddelbart. Og det lød:

Ja da. Men kan vi si 11.15?

Han svarte med en emoji-tommel, men skulle gjerne visst hvorfor Erlend ville fremskynde den faste tolv-avtalen. Utsettelser, ja, men fremskyndelser hadde knapt skjedd før. I hvert fall ikke på så kort varsel.

Som vanlig uten at han knapt hadde registrert det, hadde Teslaen på egen hånd funnet frem til parkeringshuset rett bak NY28. Der tok Christian over ratt og pedaler for å lokalisere en ledig plass – bilen rotet så fryktelig når den skulle gjøre det selv. Men ryggeparkeringen lot han sensorene ordne. Selvsagt tok han seg nå og da i å savne sin kjære Range Rover, særlig på forvinteren opp til tidligløypene på Sjusjøen eller Ringkollen. Men som Tesla Norges faste event- og kommunikasjonspartner kunne han ikke akkurat ratte noe annet. Dessuten så han frem til verdenslanseringen av Pi-modellen. At Elon Musk personlig hadde velsignet konseptet hans og ville fly over for å motta superbilen ved ankomst, var jo ekstra stas. Det kunne faktisk bli et av de feteste markedsføringsstuntene i norsk historie.

Med sin kjære dokumentmappe under armen – den selvsamme i håndsydd dobbeltbelagt åleskinn han hadde påspandert seg etter å ha mottatt MBA-diplomet fra INSEAD, og som hver arbeidsdag siden hadde fulgt ham som en hengiven veskebikkje – skrittet Christian von der Hall ut av parkeringshuset, forbi lokalene til Fangene på fortet og rundet hjørnet mot Akerselva. Foran det glasskledte inngangspartiet stanset han, løftet hodet og kastet et blikk oppover fasaden til Nydalsveien 28, signalbygget som raget over alle de andre industrikompleksene i Nydalen-området. På rekken med firmalogoer tronet Showtime! suverent øverst. Hans livsverk. Norges eneste genuint totalintegrerte kommunikasjonshus med henimot 160 ansatte, en omsetning på 340 mill, driftsresultat på tett oppunder femogførr og ja, nå altså en profesjonelt stipulert enterprise value på … han turte knapt gjenta beløpet inni seg.

Kapittel 3

Hall Tower

Christian slentret inn gjennom svingdøren og hilste morgenmuntert på resepsjonistene. Han la knapt lenger merke til inngangspartiets etter hvert så utbredte 2010-tallssignatur med terrazzopolerte betonggulv, interiør i mattlakkert eik og gipsplatevegger malt i en eller annen mørk blågrå sjattering. Derimot reagerte han på fyren som stod ved sofaene til høyre, nærmest i skjul bak den gigantiske soppformede gulvlampen. Det var ikke uvanlig at besøkende til NY28 ventet der borte i sittegruppen ved peisveggen, også på morgenkvisten, og alle som venter på noen i en resepsjon, har det med å hekte blikket fast i forbipasserende. Men denne fyren – ung, i en dobbeltspent Brioni med vaniljeslips og tilbakestrøket bølgehår, utenlandsk i hele sitt vesen – fulgte ham med et søkende, nesten fordringsfullt blikk. Hadde han glemt en morgenavtale? Christian tvilte på det, spradebassen var nok bare en stirretype, fastslo han der han fortsatte bort til heisene og trykket inn 12-knappen i den første ledige.

Nydalen Panorama var ikke akkurat Oslos rimeligste kontorlokaler, men de var verd hvert øre per kvadratmeter. Bygget inneholdt alt han trengte av fasiliteter, men best av alt, et spesialdesignet prepperom for langrennsski i kjelleren, slik at han kunne dra direkte fra kontoret og innover skiløypene ved Brekkekrysset. I sannhet et drømmeliv!

På vei ut av heisen stanset han et øyeblikk og så utover labyrinten av arbeidsbåser. Alle andre i Showtime! jobbet i åpent landskap, enten de tilhørte Showtime!Prod i 10. etasje, Showtime!Comm i 11. etasje eller Showtime!Event i toppetasjen. Det var det faktisk ikke han som hadde trumfet igjennom, snarere noe de ansatte og avdelingslederne deres hadde ønsket. For Christian var åpent landskap noe man beveget seg i utendørs, enten til fots, per sykkel eller med ski på bena, og da helst i fullkommen ensomhet – ikke noe uveltemperert innendørslokale man satt på rassflesket i, stuet sammen med en drøss andre automatkaffedrikkende tastearbeidere. Men så lenge de leverte på budsjett, var det ett fett for ham hvordan de skapet seg. Han var heller ikke prinsippmotstander av shuffleboards, bordtennisbord, fuglekvittersoner og strandparasoller som en integrert del av Showtimes arbeidsmiljø, men etasjefordelingen hadde han derimot bestemt med omhu og overlegg. Eventavdelingen var nemlig en clé de voûte i Showtime-systemet, med kommunikasjons- og produksjonsavdelingene som søyler, eller «pilarer», i en fullendt bærende buekonstruksjon.

Det var mulig han også hadde brukt formuleringen «fyrtårn» litt for ofte på allmøter og interne firmafester, men metaforen var jo så treffende, for eventavdelingen var virkelig fyrtårnet til comm og prod. «Disse tre utgjør en sakral treenighet, som Gud, Jesus og Den hellige ånd,» hadde han proklamert i julebordtalen i fjor, rett nok supplert med et selvironisk sideflir. «Eller om dere vil, som tro, håp og kjærlighet. Ja, eller som salig Paulus sikkert hadde formulert det, dersom han hadde levd i vår tid: tro, håp og underholdning.» Christians vidtfavnende begrepsvokabular skyldtes oppveksten med en kultivert bokforlegger. Farens utstrakte hang til litterariserte uttrykk og vendinger hadde festet seg i ham og gitt ham et ordforråd han i mange situasjoner, også forretningsmessige, primært hadde hatt fordel av, men som med årene var begynt å skrante. I andre sammenhenger, som i kundepitcher, pleide han alltid å understreke at event, comm og prod virket forsterkende på hverandre og tilførte oppdragsgiver en uvurderlig merverdi. Skjønt innerst inne hevdet han ikke disse tingene bare for å lokke til seg langtidsavtaler, men like mye for å legitimere, for seg selv, sin egen kongstanke om et fullintegrert byrå. Og det kunne han trenge. Hadde han gapt over for mye? Vel, i det minste hadde han aldri gått i den fellen å etablere satellittkontorer i København eller Stockholm, som så mange andre norske byråer med vekst-hybris hadde gjort.

Da MAD Arkitekter leide toppetasjen, var hjørnearealet mot syd et litt rotete sammensurium av kaffebar, sofaer, magasinstativer, fikentrær og de obligatoriske pingpong- og foosballbordene. Christian hadde fått Avantor til å sette opp nye vegger slik at han selv nå disponerte dette vindusområdet som sitt adm.dir.-kontor, med integrert møterom for ti personer og egen utgang til takterrassen.

Etter å ha sjekket om Regine var på plass på sekretærpulten – noe hun ikke var – trådte han inn på kontoret og la dokumentmappen på møtebordet, installerte seg i skrivebordstolen og logget seg på systemet. I påvente av datamaskinens oppstartprosesser ble han sittende og betrakte utsikten, lyssatt av en morgenrød Oslo-himmel. Selvsagt hadde han titt og ofte tatt seg i å savne Odd Nerdrums tidligere villa i Homansbyen, den han hadde disponert i Hall Consulting-perioden, men dette var the it-place nå. Faktisk hele veien fra Ring 3 og nedover, mot Sagene og til Myrens Verksted. Christian anså Nydalen som Oslos svar på Silicon Valley, en Production Valley. Det var her de holdt til, alle de som hadde noe å fare med i event- og produksjonsbransjen. Alt fra Thomas Giertsens Feelgood SFT rett nedenfor på den andre siden av elven, Komon-Stageway like nede på Sandaker, Playroom enda litt lenger nede i Mølleparken, Z Event og Rubicon og en drøss med tilsvarende selskaper omkring Myrens Verksted, for ikke å glemme Just Cruzin’ helt nede i Akersbakken. Ja, bortsett fra Odd Sørli da, som alltid hadde likt seg mer off piste borte i vestkantens villastrøk på Ris, omkranset av alpinkollega Skajems buskvekster. Og Jan Fredrik Karlsen, som insisterte på å drifte All-In fra sjøkanten på Aker Brygge, i gangavstand til Beach Club eller hvor han nå foretrakk å lunsje etter at den legendariske burgerjointen omsider hadde gått inn.

Tanken på den tidligere Idol-dommeren fikk Christian til å gni tankefullt på mansjettknappene, en (u)vane han hadde tillagt seg i godt voksen alder. Den egentlige årsaken til at han med ett hadde befunnet seg i nærkontakt med Madelen på MESH i går, var jo ikke bare at hun hadde stilt seg inntil ham, men i vel så stor grad at han, alfa-instinktivt så å si, hadde været hvordan Jan Fredrik kurtiserte henne der borte ved baren, og altså nærmest brøytet seg inn mellom dem like før Keynote-speaken begynte. Det hadde sikkert ikke ligget noe i det, men det var bare noe med spilloppmakerens vinnende vesen og blondiner og sørlendinger som Christian ikke … Nå vel. Den godeste Karlsen fikk surre med sitt nede i vannkanten. Her oppe i Nydalen var det han, Christian von der Hall, som var begivenhetskongen. Han hadde unektelig forlystet seg over å se ned på både kongens slott og statsministeren i Villa Parafina fra det gamle kontoret i Uranienborg terrasse, men fra sitt enestående hjørnelokale kunne han nå se ned på dem alle sammen. Hele Oslo, faktisk. Og det bød ham – om han nå skulle være helt oppriktig – på ingen måte imot.

Han ble vippet ut av mimringen da mobilen plinget. Det var sms-signalet fra registreringssystemet nede ved hovedinngangen.

Du har fått besøk. Nicolaus Esterházy fra [] venter i resepsjonen.

Navnet sa ham ingenting. Utenom at han formodet det var samme dobbeltspente skapning som hadde fulgt ham så inntrengende med øynene. Hvorfor hadde ikke denne Esterházy tastet inn hvilket firma han kom fra? Christian vurderte et øyeblikk å ringe ned til resepsjonistene for å be dem spørre ham direkte. Men det ville tross alt virke i overkant paranoid. I stedet sendte han dem bare en beskjed om å be gjesten benytte heisen for egen hånd og vente på ham i tolvte – han gadd ikke ta hele turen helt ned igjen nå. Guttepjokken var sikkert bare en frekkas som ville selge Showtime en eller annen nettbasert bedriftsløsning de ikke trengte, og som var cocky nok til å forsøke seg direkte på toppsjefen. Og den sorten pushere ga seg jo ikke med et høflig nei takk over telefon, så like greit å gjøre kort prosess og få det overstått. Etter først å ha latt ham vente borte ved heisene en passe nedverdigende stund, naturligvis. Timing is everything, som John Maynard Keynes hadde poengtert, tenkte han fornøyd. Eller var det Jeremy Bentham? Samme kunne det være. Timingen til Showtime hadde i alle fall vært en ubetinget suksess. Satan skulle vite at han hadde gjort sine brølere her i livet, privat som profesjonelt, men på ett punkt hadde han vært lykkelig forutseende, og det var at han allerede tidlig i 2014 hadde tatt et bet på at den noe lurvete eventbransjen ville få et markant oppsving i takt med startup- og gründer-industrien. Den siste var dessuten et slags digitalteknologisk ekko av hans egne formative karriereår i dot.com-økonomien. Halve greia med startup-miljøet var jo arrangementer. Ja, den strategiske beslutningen om å utvide Hall Consulting, et rendyrket og derfor nokså sårbart PR-byrå med et titall ansatte, til også å omfatte produksjon og opplevelsesbasert kommunikasjon, hadde vært et lykketreff, intet mindre. Underholdning hørte ikke lenger kun fritiden til, men var for mange en vesentlig og integrert del av arbeidslivet. Eventbransjen var faktisk blitt en av tidsåndens hovedmarkører. Plutselig skulle jo kreti og pleti «gjøre event». Men det viste bare hvor hot shit event var tenkte han og smilte, han hadde nemlig vært fremsynt også i en annen henseende: Nøyaktig slik han hadde gjort med PR-faget i Hall Consulting, var eventbransjen en cowboy-sektor Christian med sin analytisk-strategiske bakgrunn hadde satt seg fore å løfte til et nytt kvalitetsnivå i Showtime! AS. Og resultatet? Intet mindre enn at han nå – dels gjennom organisk vekst og dels gjennom virksomhetsovertakelser – eide og ledet landets eneste fullstendige og gjennomprofesjonaliserte kommunikasjonsbyrå, kort sagt et selskap som tilfredsstilte samtlige aspekter ved enhver kundes kommunikasjonsbehov.

Riktignok hadde han ikke vært den første i Norge til å resonnere i slike baner. I sitt stille sinn la han aldri skjul på at han hadde en foregangsmann. Det Petter Sandberg i sin tid hadde skapt med Sirkus og Gyro, delvis i kompaniskap med Ivar Dyrhaug og Morten Paus, stod det ikke så rent lite respekt av. På sett og vis hadde Christian fullført det Sandberg hadde påbegynt; han hadde virkeliggjort ideen om et komplett og kvalitetssikret kommunikasjonshus, ikke bare i navnet, men også i gavnet. Heller ikke kunne han nekte for at han, tross hawaiiskjortene, næret en dyp respekt for Sandbergs særdeles raffinerte samling med armbåndsur.

Det siste tankespranget fikk ham til å kaste et blikk på sin egen tidsjuvel. Patek Philippen, en Nautilus 3700, hadde vært en bryllupspresang fra Tessas far. Han husket godt hva svigerfaren hadde sagt til ham den sommerdagen i 1995, der han hadde stått ved siden av en sommerbrun Tessa i kritthvit brudekjole under epletrærne i hennes barndoms villahage i Irisveien på Tåsen: «Du eier egentlig aldri en Patek Philippe, Christian, du bare fører den videre til neste generasjon.» Knapt én dag hadde gått der han ikke så frem til selv å kunne bringe armbåndsuret videre til en ny generasjon. Når tiden var inne, vel å merke.

Med et godmodig smil vendte Christian oppmerksomheten mot den eneste vindusløse kontorveggen. Der hang et digert maleri som hadde fulgt ham helt siden høsten 2000, da han personlig kjøpte det av Leo Dobie i hans atelier i New York som en unektelig mislykket overraskelsespresang til Tessa. I Hall Consulting-perioden hadde det ubehandlede lerretet med de to mintgrønne flekkene fått pryde møterommet i Uranienborgveien 5, der dets blotte nærvær vippet klientene over i en mental ubalanse han som PR-rådgiver raskt hadde lært å nyttiggjøre seg. Og nå befant det seg altså her. Med de klareste intensjoner. Det minnet ham dessuten om at han burde stikke nedom galleriet sitt i Lille Frogner allé i helgen. Som antatt var Blom-utstillingen blitt revet bort allerede under vernissasjen forrige torsdag, men det var jo hyggelig å ta en prat med Wanka uansett. Samt å høre hvordan det lå an med forberedelsene til Dobie-åpningen. Det ville bli en art happening av de helt sjeldne – selv flere av landets mest prominente kunstfiff hadde jo allerede ringt Wanka og spurt om åpningsinvitasjon.

Han strakte på seg, kvalte en gjesp, kom på Tessa-trøbbelet igjen og syntes han faktisk fortjente en ekstra espresso. For ikke å overdrive inntaket, hadde han plassert Expobar-maskinen ute hos Regine. Aeropress, som flere av hans mer metroseksuelle ansatte fremdeles sverget til, var for ham bare en dvask mellomting mellom pulverkaffe og pose-te. Og innholdet på fellesautomaten i 11. etasje hadde han ikke engang ord for.

Han grep om armlenene og reiste seg fra kontorstolen, men stanset i det samme, noe fremoverkrøket, da det forbaskede hofteproblemet meldte seg igjen. Høyrehoften hadde plaget ham i flere måneder nå. Den hadde det med å stivne, pluss fremkalle en slags stikkende smerte når han vred benet ut til siden. Det gikk helt greit å sykle, gå på ski og løpe bare han fikk varmet opp, men likevel var hofteproblemet et klart tegn på generell tilstivnelse. En alderdomsskavank han gjerne skulle vært foruten. Særlig i nedoverløping i kupert terreng; det var ikke akkurat noen grasiøse hjortesprang han da la for dagen, snarere humpet han av sted som en skadeskutt elgokse. Det kunne han i og for seg leve med, verre var det at det stadig oftere kom en nesten pinlig kneppelyd når han reiste seg etter å ha sittet lenge i møter, et gammelmannsknirk han hatet vissheten om at ansatte eller kundene la merke til. Vel, han fikk ringe fysioterapeuten igjen, annet var det ikke å gjøre.

Mens han stod der ute og ventet på at maskinen varmet opp, noterte han seg også at han måtte huske å spørre Regine hvordan de lå an med Showtime-festen. Det uroet ham at Arne Fredly ennå ikke var kommet tilbake med ny leiekontrakt på Munkebakken.

Han vendte seg mot kontorlandskapet innenfor Regines forværelse, men motstod fristelsen til å stikke hodet inn for eventuelt å få et glimt av en viss lyseblond hestehale. At han gledet seg til hun kom, måtte han bare bekjenne. På grunn av Gründer-innspillingen hadde han måttet sløyfe dagens del av konferansen, hvis tema var Disruptive Sustainability versus Sustainable Disruptivity, men det viktigste var uansett face-showing. Og avslutningsfesten på Vippa i kveld skulle han i hvert fall få med seg! Den erektile fornemmelsen fra MESH hadde glødet og sitret i ham i hele går, ikke minst i taxien hjem fra Tordenskiolds gate. Også på vei ut av drosjen og inn i huset, ja faktisk helt til han hadde vært så bramfri å lufte sine refleksjoner for Tessa. Deretter hadde enhver form for erektilitet brått og brutalt fordunstet, for å si det mildt …

Expobar-maskinen hadde gjort seg ferdig. Christian bar med seg den tørre espressoen tilbake på kontoret, satte seg ved pulten og lot den vesle koppen hvile i håndflaten mens han lente seg bakover og atter lot blikket hvile på Nydalen-utsikten. Hans personlige panoramautsikt. At de ansatte fleipet med å kalle NY28-bygget for «Hall Tower» etter Manhattans hårfint mer berømte Trump Tower, bød ham – om han skulle være helt ærlig, og det på et personlig så vel som et omdømmemessig plan – heller ikke akkurat direkte imot.

Et nytt blikk på klokken fortalte ham at det var på tide å gå bort og ta imot denne Esterházy. Han kunne jo ikke la ham vente ute ved heisen i uendeligheter heller. Men først ville han nyte denne perfekte espressoen i fred og fordragelighet.

Christian rakk imidlertid ikke engang løfte koppen til munnen før det banket på, og kontordøren fór opp.