Arne Dahl

Europa blues

Oversatt av Einar Blomgren

Arne Dahl

Europa blues

Oversatt av Einar Blomgren

1

DET VAR EN KVELD i begynnelsen av mai. Og det var fullstendig vindstille.

Ikke den minste lille krusning var å se på Saltsjön. Ute på Kastellholmen hang vimpelen på kastellet rett ned. Sagtannfasadene på Skeppsbron lå som en kulisse i det fjerne. Ikke en rykning gikk igjennom flaggene langs Stadsgården, ikke en tretopp beveget seg oppe på Fjällgatan, og ikke engang løvverket oppe ved Mosebacke skalv det aller minste. Og det eneste som skilte det mørke vannet i Beckholmssundet fra et speil, var et glidende, regnbuefarvet skimmer av spillolje.

Et øyeblikk var den unge mannens speilbilde omgitt av en nesten perfekt, konsentrisk regnbuesirkel, som i et kikkertsikte, men så oppløste sirkelen seg og gled bedagelig videre innover mot Beckholmsbron, i helt andre, stadig skiftende former. Den unge mannen ristet av seg det kortvarige ubehaget som trakk igjennom ham, og snortet i seg den første streken.

Så lente han seg tilbake på parkbenken, strakte armene ut over ryggstøet og løftet ansiktet mot den glassklare himmelen som mørknet med merkbar hastighet. Han kjente etter: ingen større virkning. Bare samme selvsikre ro som et kort øyeblikk var forstyrret. Med et utfordrende smil betraktet han spillkortet som lå der helt åpent inntil ham på benken. Spar dame. Med den andre streken klar.

Han rullet sammen seddelen og slikket i seg restene av hvitt pulver. Så holdt han den ut og betraktet den. Tusen kroner. En svensk tusenlapp. Gammel mann med skjegg. Den jævla gamlingen skulle han se seg lei på i løpet av de kommende månedene, så mye visste han. Han rullet sammen den jævla gamlingen igjen og løftet forsiktig spardamen. Han følte seg dobbelt modig, dobbelt sterk. Å sette seg på en offentlig benk og snorte kokain etter bare en ukes tid i en ny by, et nytt land, var modig nok, men det ble dobbelt modig av risikoen for at et plutselig vindkast skulle fare av sted med hele rusen.

Men det var jo fullstendig vindstille.

Nå for tiden måtte det to streker til for at rusen skulle innfinne seg. At det snart ville bli nødvendig med tre, og snart fire og snart fem, var ikke noe han tenkte på mens han førte gamlingens rørform mot den svarte damens yndigheter og sugde seg inn mot paradiset.

Den kom. Ikke med det samme smellet som før i tiden, som et balltre midt i kjeften, men smygende, som et umiddelbart, umettelig begjær etter mer.

Rusen vokste sakte, men sikkert, og vrengte langsomt synsfeltet sidelengs, litt skrånende, men noen vindpust frembrakte den ikke. Den mørknende byen lå fremdeles fullstendig vindstille, nesten som et postkort. Det begynte allerede å bli tent ett og annet lys langs husfasadene, lyskjeglen fra noen biler gled lydløst fram i det fjerne, og den litt råtne lukten av overrasket vår ble plutselig forsterket til kloakk, til møkk fra et par gigantiske sjiraffer som plutselig hevet seg over ham til den forvrengte lyden av skjærende, skingrende barnegråt. Han som hatet dyr. Dyr skremte ham, helt fra han var barn hadde han hatet dyr. Og så disse kjempemessige, monstrøse, stinkende, skrikende sjiraffene som et syn i et mareritt. Et kort blaff av panikk skjøt igjennom ham før han så at sjiraffene var et par store heisekraner og hørte at barneskrikene kom fra tivoliet i nærheten som nettopp hadde åpnet for sesongen. Og stanken av sjiraffmøkk sank tilbake og var igjen et stykke overrasket vår.

Det gikk tid. Mye tid. Ukjent tid. Han var et annet sted. I en annen tid. Rusens tid. En ukjent urtid.

Det begynte å brumme i ham. Han reiste seg og så på byen som om han betraktet en fiende. Stockholm, tenkte han og løftet hånden. Du brutalt vakre miniatyr av en storby, tenkte han og knyttet hånden. Så lett å erobre, tenkte han og løftet knyttneven mot byen, som om han hadde vært den første som gjorde det.

Han snudde seg i det stadig tettere skumringsmørket. Synsfeltet var fremdeles litt skjevt, lydene og luktene fremdeles lett forvrengt. Ikke et menneske i nærheten. Ikke på hele tiden hadde han skimtet et eneste menneske. Likevel følte han et slags nærvær. Vagt, som en hildring. Ting som liksom gled forbi akkurat utenfor synsfeltet. Han ristet det av seg. Det var ingen følelser for en mann som skulle erobre en by.

Han tok spardamen opp fra parkbenken, slikket henne begjærlig ren, la henne i innerlommen, nærmest hjertet, og klappet seg på brystet på den sommerlette, lyserøde dressjakken. Så rullet han sammen tusenlappen som hadde sittet klistret til hånden i løpet av rusens ikke-målbare tid. Igjen slikket han i seg restene av hvitt pulver og rev deretter demonstrativt tusenlappen i lange remser som han så slapp på bakken. De rørte seg ikke av flekken. Det var fullstendig vindstille.

Da han satte seg i bevegelse, raslet det i ham. Det gjorde det bestandig nå. Rikdom ble for ham fremdeles målt i tykkelsen på gullkjedet rundt halsen. Folk skulle høre suksessen hans.

Han ble overrasket over at Vattugränd, som han møysommelig stavet seg igjennom på gateskiltet, var helt øde. Var ikke svenskene ute om kvelden? Da først kjente han hvor kaldt det var blitt nå. Og nesten bekmørkt. Og helt stille. Ikke et eneste jublende barnerop fra tivoliet.

Hvor lenge hadde han sittet der nede ved vannet, hensunket i rusen sin?

Noe feide forbi langs føttene. Et øyeblikk syntes han at det var kravlende slanger. Dyr. En kort skrekk.

Så så han hva det var.

Remser fra en tusenlapp.

Han snudde seg. Det gikk hvitt ute på Saltsjön. Og vinden trakk iskald rett igjennom ham. Tusenlappremsene føk videre innover mot Djurgårdsstaden.

Da kjente han det underlige nærværet igjen. Ingenting. Ingenting i det hele tatt. Og likevel var det der. Iskaldt nærvær. En isvind gjennom sjelen. Og likevel slett ikke. Som om det hele tiden befant seg akkurat ved det punktet synet ikke nådde fram til.

Han kom opp på den store veien. Ikke et menneske. Ikke et kjøretøy. Han krysset den og trengte inn i skogen. Det føltes som skogen. Trær overalt. Og nærværet stadig skarpere. En ugle tutet.

En ugle? tenkte han. Dyr, tenkte han.

Og så så han i øyekroken en skygge som gled inn bak et tre. Og én til.

Han sto stille. Uglen tutet igjen. Minerva, tenkte han. De gamles mytologi som han var blitt proppet full av i oppveksten i Atens fattigstrøk.

Minerva, visdommens gudinne, Athenes navn da hun ble stjålet av romerne.

Han sto en stund og prøvde å være som Athene. Klok.

Skjer dette i virkeligheten? Innbiller jeg meg virkelig ikke disse nesten umerkelige bevegelsene? Og hvorfor føler jeg redsel? Har jeg ikke stått ansikt til ansikt med sinnssyke junkier og uskadeliggjort dem med noen raske bevegelser? Jeg er hersker over et imperium. Hva er det jeg frykter?

Da materialiserer redselen seg. På sett og vis føles det bedre. Da kvisten knekker der bak grantreet og lyden til og med overdøver den stadig sterkere vinden, vet han at de finnes. På sett og vis er det deilig. En bekreftelse. Han ser dem ikke, men han setter opp farten.

Det er nesten bekmørkt, og det føles som om han løper gjennom en urskog. Kvistene pisker ham. Og det tykke gullkjedet klirrer og klirrer. Som en kubjelle.

Dyr, tenker han og kaster seg over veien. Ikke en bil. Det er som om verden har opphørt å eksistere. Bare han og noen vesener som han ikke forstår.

Mer skog. Trær overalt. Vinden som hviner gjennom ham. Isvinden. Og skyggene som glir overalt ute langs randen av synsfeltet. Urtidsvesener, tenker han, krysser en liten vei og løper rett inn i et finmasket gjerde. Han kaster seg opp på gjerdet. Det gynger. Han klatrer og klatrer. Fingrene glir. Og ikke en lyd bortsett fra vinden. Jo, der: uglen. Skjærende. Ugle med lydforvrengning. En fryktelig lyd som går i ett med den uavlatelige vinden.

Et urtidsskrik.

Fingertuppene skjæres til blods mot de sylskarpe maskene i gjerdet. Nærværet er overalt nå. Spillet av mørkere skygger gjennom mørket.

Han får pistolen fram fra skulderhylsteret. Han henger i gjerdet med den ene hånden og skyter med den andre. Han skyter i alle retninger. Helt på måfå. Tause skudd ut i urskogen. Ikke noe svar. Ingen reaksjon. Glidningen fortsetter rundt ham. Uforandret. Uforferdet. Ubetvingelig.

Han fomler og stikker pistolen tilbake i hylsteret, noen skudd igjen, en siste forholdsregel, og skyggenes nærhet gir ham overmenneskelige krefter, det er iallfall det han selv synes idet han hiver seg opp og ut og griper tak i piggtråden som stikker ut i skrå vinkel øverst på gjerdet.

Overmenneskelige krefter, tenker han med et ironisk smil, lirker metallpiggene ut av hendene og svinger seg over.

Nå da, tenker han idet han hopper ned i det grønne på den andre siden av gjerdet. Gli over det, dere.

Og det gjør de. Han føler umiddelbart nærværet av dem. Han reiser seg fra buskaset der han har havnet, og stirrer rett inn i et par skjeve, gulaktige øyne. Han skriker rett ut. Over øynene reiser spisse ører seg, og under blottes en rad med sylskarpe tenner. Et dyr, tenker han og kaster seg til siden. Rett inn i et annet, likedant dyr. Samme skjeve, gulaktige øyne som ser en helt annen verden enn han selv ser. Urtidsøyne. Og da han kaster seg videre gjennom skogbunnen, er det før istiden.

Ulver, slår det ham plutselig. Herregud, var det ikke ulver?

Er dette en by? skriker det inni ham. Hvordan faen kan dette være en storby i Europa?

Han rasler. Veien hans er en høylytt autostrada. Han tar tak i det tykke gullkjedet og river det av seg og kaster det ut i vegetasjonen. Rett ut i naturen.

Og så kommer han til en mur, og han får grep med én gang med de blodige, verkende fingertuppene som pulserer ut smerte gjennom hele kroppen, og som en tindebestiger klatrer han rett oppover den loddrette muren, han hiver seg opp og over den, over et stengsel oppå muren, og nedenfor er det som om hele naturen er oppfylt av glidende skygger, trærne liksom rører på seg, en skog som nærmer seg, det er som om de stillestående ulvene deltar i glidningen med hele den samlede urtidslikegyldigheten sin. Og han får opp pistolen, og han skyter mot dyrene, mot hele den skyggeglidende naturen. Og ingenting forandres. Unntatt at pistolen klikker. Han kaster den etter skyggene. Hele synsfeltet er i ulage. Han vet ikke hva den treffer.

Og han er oppe på en vei. Asfalt. Endelig asfalt. Og han kaster seg videre opp en bakke, og fra alle kanter stirrer dyr på ham, mørkt, likegyldig, og stank og lyd fyller den hvinende luften og han prøver å finne et navn på disse glidende skyggeskikkelsene som forfølger ham og som aldri aldri aldri later til å gi opp.

Navn beroliger.

Furier, tenker han mens han løper. Gorgoner, harpyer. Nei, ikke akkurat det. Nei, hva er det de heter? Hevngudinnene?

Og plutselig forstår han at det faktisk er nettopp hevngudinner. At det faktisk er hevnens gudinner, fluene, de ubetvingelige urtidsguddommene. Den kvinnelige hevnen. Men hva er det de heter? Midt i vanviddet søker han et navn.

Navn beroliger.

Han løper, løper, men det er som om han ikke kommer av flekken. Han løper på et rullebånd, han løper i seig asfalt. Og de er der, de blir legemliggjort, de glir videre, men blir kropp. Kropper. Han tror at han ser dem. Han faller. Blir felt.

Han kjenner at han heises opp. Det er bekmørkt. Urtidsmørke. Den iskalde vinden hviner. Kroppen hans dreier. Eller dreier den ikke? Han vet ikke. Plutselig vet han ingenting. Plutselig er alt blitt et navnløst, ustrukturert kaos. Alt han gjør er å søke et navn. Et navn på mystiske vesener. Han vil vite hvem det er som dreper ham.

Og han ser et ansikt. Kanskje er det ett ansikt. Kanskje er det mange. Kvinneansikter. Hevngudinner.

Og han dreier. Alt er opp ned. Han ser månen bryte fram mellom føttene hans. Han hører stjernene bryte ut i sfærisk sang. Og han ser mørket mørkne.

Nå ser han et ansikt. Det er opp ned. Det er en kvinne som er alle kvinner han noensinne har skadet, voldtatt, mishandlet, fornedret. Det er en kvinne som er alle kvinner som blir et dyr som blir en kvinne som blir et dyr. Et yndig, lite, mårlignende ansikt som sprekker opp i et kjempemessig, morderisk gap. Og det hogger seg fast i ansiktet hans og han kjenner de blodige fingertuppene danse mot jordbunn og kjenner en smerte som går over all forstand, som får dyrets angrep, dyret som nettopp stikker av med kinnet hans, til å føles som et kjærtegn. Og han forstår ingenting, absolutt ingenting.

Bortsett fra at han dør.

At han dør av ren smerte.

Og da, med et siste støt av tilfredshet, husker han skyggeskikkelsenes navn.

Jord som suger seg inn i de blodige fingertuppene er det siste han kjenner.

Det beroliger.

2

DEN GAMLE FISKEREN hadde sett mye. Faktum var at han mente seg å ha sett alt. Da han nå i kveldstimen pakket ned standen med meloner, som for lengst hadde erstattet fiskegarnene, måtte han innrømme at det fremdeles fantes overraskelser. Og også det overrasket ham. Livet – og i særdeleshet turismen – hadde fremdeles en del galskap igjen å by på. Det føltes – trygt. Livet var ikke helt slutt.

Det var mange år siden den gamle fiskeren hadde skjønt at de pengene han kunne tjene på å selge meloner til turistene, langt oversteg det som garnene innbrakte. Og med atskillig mindre anstrengelse.

Han var ikke særlig begeistret for anstrengelser, noe en skikkelig fisker helst bør være.

Den gamle fiskeren skuet ut over havet, som lå der og hvelvet seg i vårkvelden, som om dets nytelse var like intens som iakttakerens. Den gamle fiskerens blikk fortsatte opp mot de skogkledde høydene rundt den lille landsbyen og videre opp mot muren rundt gamlebyen, som en gang hadde vært en etruskisk havn. Men det visste fiskeren ikke noe om. Det han visste der han åndedrag for åndedrag lot den pinjeduftende havluften visle gjennom lungene, var at Castiglione della Pescaia var hjemmet hans og at han trivdes her.

Og at han i dag var blitt overrasket for første gang på veldig, veldig lenge.

Det hadde begynt forholdsvis fredelig. Med sitt noe svekkede syn hadde han skjelnet en blåhvit parasoll midt på stranden, der resten av soltilbederne slikket vårsol så utildekket som det gikk an. Under parasollen satt tre barn i forskjellige aldre, alle kritthvite, med kropper like hvite og lysende som det bølgende håret. Så kom enda et likedant barn og satte seg, og til slutt en likedan voksen kvinne med det minste likedanne barnet i hånden. Seks helt kritthvite mennesker satt nå sammenkrøpet under parasollen og delte den lille sirkelrunde skyggen som den kastet på den måtelig solbelyste stranden.

Mens den gamle fiskeren lot seg fascinere av det underlige tablået, lot han forretningssansen få hvile et øyeblikk og hørte liksom i det fjerne:

– Cinque cocomeri, per favore.

Forbauselsen over den bemerkelsesverdige familien under den blåhvite parasollen gikk over i forbauselsen over den uhyrlige bestillingen – og fikk seg enda et puff ved synet av kjøperens godmodige smil.

Det tilhørte en mager, helt kritthvit mann i romslig lindress og bisarr solhatt med en knallgul Pikachu på.

Til tross for den noe spesielle uttalen var bestillingen glassklar, om enn urimelig.

– Cinque? utbrøt den gamle fiskeren.

– Cinque, nikket den kritthvite, tok imot varene og vinglet som en beruset balansekunstner bortover langs stranden med fem store vannmeloner i favnen. De dumpet ned i sanden utenfor parasollen, én etter én, som enorme frø som sås av en kjempe som har fått ferten av en bønnestengel. Den kritthvite mannen nesten kastet seg inn i skyggen, som om han hadde befunnet seg i et område med radioaktiv forurensning og endelig fikk strålevern.

Den gamle fiskeren lurte en stund på hvordan fem vannmeloner skulle fordeles på sju personer. Så formulerte han det uunngåelige spørsmålet:

Hvorfor reiser man til Italia, til Toscanas kyst, til Maremma, til Castiglione della Pescaia hvis man ikke tåler sol?

Arto Söderstedt hadde selv ikke noe godt svar på det spørsmålet. «Skjønnhet» var et svar som ikke var helt dekkende når man gjorde noe så drastisk som å ta fem barn ut av skolen i en viktig, drøy vårmåned. «Fred og ro» var ikke helt gangbart når to voksne mennesker søkte permisjon fra stillingene sine i offentlig virksomhet, særlig ikke hvis man hadde som jobb å granske selvangivelser i ligningsetaten og selvangivelsene nettopp hadde oversvømmet skattevesenet. Dette var tilfellet med kona, Anja.

Så det var klart samvittigheten var der og hakket på både «skjønnheten» og «freden og roen». Det eneste som samvittighetens knivsegg ikke nådde fram til, var hans egen situasjon. Arto Söderstedt hadde ikke det minste dårlig samvittighet for at han midlertidig hadde forlatt politietaten.

A-gruppen, det vil si «Politiets spesialenhet for internasjonal voldskriminalitet», hadde riktignok hatt hendene fulle i løpet av foregående år, men de store sakene som satte alle andre i skyggen, hadde glimret med sitt fravær etter at saken med Sickla-massakren gikk mot sin særegne slutt. Det hadde vært ytterst nær en katastrofe i stor, internasjonal skala. Men det var nesten et år siden nå, og tiden har jo en tendens til å lege alle sår.

Så da pengene kom regnende som manna fra himmelen, var Arto Söderstedt ikke sen om å reagere.

Dessuten følte han seg utbrent, uten at han helt forsto hva det betydde. Alle var utbrente nå for tiden, alle unntatt han – bare fordi han aldri riktig hadde forstått hva som lå i det å være utbrent. Antakelig var han det hele tiden uten å ha noen anelse om det.

Nå var det i hvert fall hans tur. I «skjønnhetens» og «freden og roens» tegn tillot han seg å råde bot på utbrentheten sin – enten den eksisterte eller ei. Og det var jo mye av begge deler i Toscana, så pass visste han etter å ha vært der i bare et par dager.

Familien leide et hus ute på landet i Chianti, midt blant vingårdene. Det var ikke en villa – sier man «villa» på italiensk, er dette noe helt annet enn andre steder – men mer et røft, lite steinhus i en pinjeduftende skråning ikke langt fra landsbyen Montefioralle utenfor byen Greve. Nedenfor skråningen strakte vinmarkene seg ut som uendelighetens egne jorder, som om himmelen hadde sprukket opp og paradiset falt ned i små stykker som dannet et utenomjordisk lappeteppe.

Arto Söderstedt nøt i fulle drag – samtidig som han følte seg merkelig uverdig, som om Sankt Peter hadde duppet av akkurat idet en hvitkledd kriminaloverkonstabel lot det slanke legemet sitt sno seg som en slange inn gjennom paradisets porter. Fullstendig ufortjent. Her satt han på balkongen og ventet på nettene med et glass Vin Santo eller en skikkelig majestetisk Brunello di Montalcino rullende rundt smaksløkene. Han slukte målbevisst ukritisk hele Toscana-myten og trivdes ualminnelig godt. Og fra besøket i Siena – denne magiske byen – ville han ikke glemme et eneste minutt, til tross for unger som bråkte som sirener i stilren kanon i hjertet av katedralen. Orgelpiper, var det eneste han tenkte mens han betraktet de fem vesenene som sto ved siden av hverandre på rad og rekke og ulte, hylte og tutet som en storm eller som dromedarer helt til en kirketjener ganske enkelt kastet hele bølingen på dør. Uten spor av dårlig samvittighet fornektet han farskapet. Kirketjeneren glodde mistroisk på hans identiske, men en tanke større gestalt. Å lyve om noe sånt i Guds hus . . . I en halvtime fylt av fullkommen ro vandret han så rundt i domkirken og sugde inn Donatello, Michelangelo, Pinturicchio, Bernini, Pisano. Da han kom ut, satt ungene helt fredelig på trappen på Piazza del Duomo og slurpet italiensk is. Ikke engang Anja, som slurpet verre enn barna, så særlig opprørt ut over det fornektede farskapet.

Han hadde til og med slått av mobiltelefonen.

Mens han satt der under den blåhvite parasollen og prøvde å komme på hvordan han hadde tenkt seg fordelingen av fem vannmeloner på sju personer av varierende størrelse, meldte tanken på onkel Pertti seg. Takknemlighetens tanke. Og den dårlige samvittighetens.

Onkel Pertti var egentlig onkelen til moren, og legenden om onkel Pertti hadde aldri vært langt unna i oppveksten hans. Helten fra vinterkrigen. Legen som var blitt en av de store i Mannerheims hær.

Selv hadde ikke Arto Söderstedt noen søsken – det var antakelig derfor han hadde fått seg fem barn med den like søskenløse kona – og den finlandssvenske slekten var mikroskopisk. De søskenløse foreldrene hans hadde vært døde lenge, og det fantes ingen andre slektninger lenger. Følgelig fantes det ingen annen arving.

Arto Söderstedt fomlet med kniven og tenkte: fem delt på sju, hmm, 0,714 vannmelon per person, forutsatt at alle skal ha like mye, men hvis man isteden går ut fra kroppsvekten . . .

Han stoppet opp og betraktet den store familien sin, som satt der i skyggen og som stadig mer murrende utålmodig betraktet den passive kniven. Var dette virkelig verdige arvinger til den store vinterkrigshelten Pertti Lindrot, seierherren fra Suomussalmi, en av arkitektene bak den berømte motti-taktikken, som knekte Den røde armés veiavhengige tropper ved å ta seg fram gjennom skogen og splitte fienden i mindre enheter som så ble omringet og nedkjempet, én etter én?

– Bare skjær den i biter, sa den nest eldste datteren, Linda, utålmodig.

Arto Söderstedt betraktet henne fornærmet. Så slurvete gjennomførte han så visst ikke oppgavene sine. Nei. Arto veide sekstifem kilo, Anja omtrent like mye, Mikaela førti, Linda trettifem, Peter like mye, Stefan tjuefem og lille Lina tjue. Til sammen to hundre og åttifem. Herav bør altså tjuetre prosent, sekstifem delt på to hundre og åttifem, gå til hver av foreldrene. Tjuetre prosent av fem meloner er . . .

– Bare skjær den i biter, sa lille Lina som et ekko.

... er én komma femten meloner. Mer enn én melon hver til foreldrene. Var det virkelig slik han hadde tenkt seg fordelingen?

Kniven var stadig passiv. Familien var ikke lenger passiv.

I så fall ville det bli null komma trettifem meloner til lille Lina, og det virket ikke rettferdig.

Rettferdig.

Var det rettferdig at han – som nettopp hadde satt seg i en voldsom gjeld for å gå til anskaffelse av en stor familiebil – plutselig fant hele bilen betalt og dessuten hadde så mye til overs at han straks, uten at familien visste noe, bega seg ut på nettet og leide et hus i Toscana i to måneder?

Nei, ikke særlig rettferdig.

Men hva var rettferdig i livet?

Definitivt ikke null komma trettifem meloner til den minste, tenkte han med plutselig besluttsomhet og skar melonen i biter som han helt rettferdig fordelte mellom medlemmene i kjempefamilien.

Nesten en million. Hvem kunne ha ant at morens gamle onkel Pertti, som han hadde glemt fantes, satt på slike sparepenger? Med pengene kom også minnene, og Arto Söderstedt husket ham egentlig bare som en stinkende munn med småråtne tenner. En helt som det var gått utforbakke med, men som hadde en helteglorie som fremdeles lyste glassklar. Han hadde liksom rett til å gå nedenom og hjem, slik forsto han svulstighetene til foreldrene. Han hadde bestandig inntrykk av at det var de, de siste gjenlevende slektningene, som forsørget gamlingen. Og så viste det seg at han satt på en million. Mark.

Ingenting er hva det gir seg ut for å være.

Når han rekonstruerte livsløpet, må det ha sett omtrent slik ut: Ung, entusiastisk landsens lege blir trukket med i den finske vinterkrigen etter det ganske overraskende angrepet fra sovjetmakten. Han viser seg å ha et stort talent for geriljakrigføring i vinterskoger og stiger raskt i gradene. Han blir en helt etter flere avgjørende slag, og etter russernes seier forsvinner han ut i skogene, som en skikkelig, klassisk geriljakriger. Etter verdenskrigen kommer han tilbake, mer eller mindre nedbrutt. Drikker stadig mer, har problemer med å holde på legestillingene i stadig mer avsidesliggende landsens høl, vender til slutt tilbake til Vasa og blir en original som lever sitt triste liv til han blir nitti. End of story.

Trodde Arto Söderstedt.

Helt til arven kom.

Som det akkurat nå tæres på i form av en anselig mengde vannmelonbiter i en skygge som er blitt stadig mer gigantisk. Den toscanske vårsolen tangerte på dette tidspunktet havets tydelig buede horisont. Snart sto den lavt nok til at den kritthvite familien kunne våge seg ut og bade.

Når alle andre – hutrende – hadde forlatt stranden.

Arto Söderstedt så den gamle fiskeren pakke ned standen med meloner, kaste et siste forundret blikk på familien i skyggen, riste på hodet og gå av sted for å ta et glass vin på sitt faste osteria. Der ville han fortelle om familien som skyr solen, og opp på bordet ville han legge penger som en gang hadde tilhørt en annen enslig original på et helt annet sted på jorden.

Arto Söderstedt lot seg et kort øyeblikk fascinere av pengers bevegelser, pengers forflytning, pengers opprinnelse.

Så tok han av seg den skrukkete dressen og løp først, med en rekke unger etter seg, ned mot vannkanten og stakk stortåen i vannet, som var så iskaldt at det minnet ham om barndommens finske innsjøer.

På stranden satt onkel Pertti og pimpet Koskenkorva og lo hest av feigheten hans.

Han løp uti. Barna hylte som orgelpiper.

I ryggsekken oppe under den blåhvite parasollen lå mobiltelefonen fremdeles avslått.

3

JENTA MED HELL I UHELL satt på sykehussengen og så forbauset ut. Antakelig hadde hun ikke sluttet å se forbauset ut siden kvelden før. Det var en varig forbauselse.

Paul Hjelm forsto utmerket godt denne forbauselsen. Når man er ti år og går tur gjennom vårkvelden hånd i hånd med pappa, forventer man neppe å bli skutt.

Men det var det hun var blitt.

Hun hadde vært litt kald, det hadde plutselig begynt å blåse, og vinden gikk inn gjennom den tynne ytterjakken og avkjølte de nesten bare bena hennes. I den ene hånden hadde hun holdt farens, i den andre en ballong i form av en smilende gul mann. Hun hadde hoppet litt, mest for å holde varmen, men også fordi hun var glad for godteposen som hun hadde fisket opp av fiskedammen og som nå lå i bæreposen som faren bar. Bortsett fra at det var litt kaldt, var alt fint.

Da ble hun skutt.

Fra et eller annet sted kom en kule og slo rett inn i høyre overarm. Der stanset den. Desto bedre.

Hun hadde hatt hell i uhell.

– Du kommer til å bli bra, Lisa, sa Paul Hjelm og la hånden på hennes. – Det er bare et kjøttsår.

Faren til Lisa satt forgrått og utslitt i besøksstolen og snorket høylytt. Paul Hjelm pirket forsiktig borti skulderen hans. Hodet føk opp med et snork og stirret uforstående på politimannen på sengekanten. Så så han datteren med bandasjen rundt armen, og alt det forferdelige falt på plass.

– Unnskyld meg, herr Altbratt, sa Hjelm høflig og vennlig. – Jeg må bare være helt sikker på at De ikke så noe som helst spor av en gjerningsmann. Ingen bevegelser blant trærne? Ingenting?

Herr Altbratt ristet på hodet og stirret ned på hendene sine.

– Det var ikke en sjel i nærheten, sa han stille. – Ikke en lyd å høre. Plutselig skrek Lisa, og blodet strømmet fram. Jeg skjønte ikke at hun var blitt skutt før legen fortalte det. Skutt! Hva slags verden er det vi lever i?

– Dere gikk altså ute på Sirishovsvägen i retning av Djurgårdsvägen? Hvor hadde dere vært?

– Spiller det noen rolle?

Mobiltelefonen til Paul Hjelm ringte. Det var ikke så bra. Han håpet at ingen respiratorer eller hjerte-lunge-maskiner gikk i stå da han svarte. Han så overskriftene for seg: «Mobilmassakren! Ekstra! Ekstra! Landskjent politimann tar livet av fire alvorlig syke med mobiltelefon.»

– Hjelm, svarte han lakonisk, for hvordan svarer man med mange ord i en telefon uten å virke alvorlig forstyrret? Eller muligens som en telefonsvarer . . .

Det var stille en stund. Pappa Altbratt betraktet ham som om han hadde vært i full sving med å rive fjærene av en utryddingstruet ørn. Datter Altbratt fortsatte bare med å se forbauset ut.

– Skansen? utbrøt ørneskjenderen. Det var det eneste han sa. Så reiste han seg fra sengen, klappet Lisa på hodet og strakte hånden ut mot faren.

– Jeg må dra, dessverre. Jeg kommer tilbake.

En formiddagssol som ikke varmet, kom ham i møte på trappen til barneavdelingen ved Karolinska sjukhuset. Astrid Lindgrens barnesykehus. Han klappet seg på samtlige lommer mens han gikk mot parkeringsplassen. Bilnøklene var borte. Men så pleide de da også å være borte, så han gjennomførte klapperitualet en gang til, og simsalabim! så svevde de opp av lommen på den altfor tynne jakken. Same procedure as last year.

Det var en frisk vårmorgen av det nyvåkne slaget som den første uken i mai pleier å strø om seg med. Slike dager som ser så innbydende ut gjennom vinduet, men som viser seg å være snedig forkledde vinterdager. Han, som bestandig var for tynt kledd, var nå i praksis naken. De stakkarslige klesfillene ga ikke den iskalde vinden noen motstand i det hele tatt. Han prøvde å trekke dem tettere rundt kroppen, men fant ingenting å trekke i.

Klokken var ni om morgenen, og bilkøene rundt Haga Södra og Norrtull sto helt stille. Biltrafikken hadde økt dramatisk det siste året. Plutselig var det blitt ytterst attraktivt å sitte bom fast i bilkøer. Billig psykoterapi, antakelig, en rekke bur med primalskrikende Mr. Hyde’er. Alternativet var nyprivatiserte forstadstog som aldri gikk, eller ditto T-baner som uavlatelig ble stående flere timer i mørke tunneler, eller sykkel på sadistisk konstruerte sykkelbaner som ingen torde bruke, siden de lot til å være laget med tanke på sjeldent ufyselige personskader.

Okei, han var en grinebiter.

Selv hadde han virkelig ingenting å klage på. Den røde T-banelinjen var relativt forskånet for tull. Den lange, daglige reisen fra Norsborg inn til Stockholm fortsatte han å bruke på intens, virkelighetsfjern lytting til jazz. Etter en utflukt i operaens verden, som en lett forfallen Chief Inspector Morse, hadde han vendt tilbake til jazzmusikken. Han klarte ikke helt å rive seg løs fra disse bebop-årene rundt 1960. Akkurat nå var det Miles Davis. Kind of Blue. Fabelaktige mesterverk, ganske enkelt, hvert eneste spor på hele platen. Fem klassikere: «So What», «Freddie Freeloader», «Blue In Green», «All Blues» og «Flamenco Sketches» – alle mer eller mindre improvisert i studioet i det gylne året 1959. Musikerne kom til studioet uten å ha sett notene før, Miles kom med en bunke noteark, og det sies at samtlige fem låter satt på aller første forsøk. På en eller annen måte kunne man føle at dette var musikk som ble til mens den ble fremført, som umiddelbart satte seg. En ny type blues, uendelig jordnær, uendelig sofistikert. Hvert sekund var en nytelse.

Men på jobben ble det tjenestebil. Han skjøv inn den mirakuløst fremtryllede bilnøkkelen i låsen på den gamle, beige Audien, tok et overblikk over trafikken og sukket tungt. Det hadde trolig gått fortere å svømme til Djurgården.

For det var dit han skulle. Kollegaen og makkeren Jorge Chavez hadde hatt den litt tilslørte, håpefulle undertonen i stemmen, den som Paul Hjelm hadde lengtet etter så lenge. «Jeg tror du bør komme hit, Paul. Til Skansen.»

At han nettopp kom fra en annen sak som hadde forbindelse til Skansens omgivelser, gjorde det litt ekstra interessant.

Han ble sittende i kø allerede innenfor porten til Karolinska, og bestemte seg for ikke å forvandle seg til Mr. Hyde. Det var ikke bryet verd. I stedet lot han CD-en med Kind of Blue gli inn i bilstereoen og smilte da de første tonene smurte honningen sin ut over trommehinnene. Mens han langsommelig kjempet seg ut fra det svære sykehusområdet, begynte han å rangere rare etternavn. Var ikke Altbratt en toppkandidat? Tidligere hadde han støtt på storheter som Kungskranz og Riddarsson, Äppelblohm og Markander, men hadde de virkelig noen sjanse mot Altbratt?

Anton Altbratt var den velstående eieren av en pelsforretning på Östermalm, var bosatt i Djurgårdsstaden og inne i det andre ekteskapet, og den ti år gamle Lisa var frukten av dette. Han hadde naturligvis et par voksne barn fra et tidligere ekteskap, og den nye kona, Lisas mor, hadde det ikke vært mulig å få tak i. Hun var på forretningsreise på ukjent sted. Hjelm fikk et inntrykk av intrikate erotiske arrangementer, men bestemte seg for ikke å spørre mer om dette.

Hva kunne ligge bak skuddet mot stakkars lille Lisa? Forhåpentligvis var det pappa Anton som var det påtenkte offeret. I så fall var det litt lettere å tenke seg rasjonelle motiver – den unge hustruen, den overklassepregede forretningsvirksomheten, kanskje til og med angrep på en pelshandler fra militante dyrevernere. Men lydløsheten betydde lyddemper, og det tydet mer på en slags profesjonell kriminalitet – altså heller kona som av økonomiske eller seksuelle årsaker ville rydde mannen av veien, eller lyssky forretningsforbindelser, kanskje ulovlig pelshandel. Eller noe sånt. I så fall føltes det ikke så farlig. Et planlagt, men mislykket éngangsangrep. Hvis derimot Lisa virkelig var det påtenkte offeret, ble det verre. Da forsvant de fleste tenkelige rasjonelle motivene, og en galning av typen Lasermannen var mer sannsynlig. Men med barn som spesialitet.

Den tanken ville Paul Hjelm ikke tenke helt ferdig.

Og så var det naturligvis en tredje mulighet: at hverken faren eller datteren var påtenkte ofre, men at kulen ved en ren tilfeldighet hadde funnet veien til Lisas arm. Da kunne man tenke seg et bilde av et slags oppgjør i underverdenen, inne blant trærne på Djurgården.

Det var altså en del å gjøre. Sjekke konas virksomhet i løpet av kvelden før, sjekke hvordan ekteskapet egentlig fungerte, sjekke hvem som visste om barneselskapet oppe ved Rosendal, sjekke eventuelle uoverensstemmelser i forretningsvirksomheten, sjekke eventuelle trusler fra militante dyrevernere eller lignende, gjennomsøke skogsområdet som skuddet høyst sannsynlig var blitt avfyrt fra. Og så videre.

Samt avvente og se om det var en ren tilfeldighet at det var begått to forbrytelser så nær hverandre – hva det nå var Jorge hadde å by på oppe på Skansen.

Tid tid tid. Han satt virkelig fast. Temperaturen i motoren på Audien steg som vanlig drastisk så snart den havnet i den minste antydning til bilkø. Det var en bil helt uten tålmodighet. Siden føreren nektet å bli Mr. Hyde, fikk bilen bli det i stedet. Som om hver ekvipasje i køen per definisjon var nødt til å koke over. Paul Hjelm skrudde opp viften og varmen på maks, og takket sin skaper for at det var mer vinterkulde enn sommervarme i Stockholm. Med ett øye klistret til temperaturmåleren lot han tankene bli revet med i Miles Davis’ og John Coltranes og Bill Evans’ og Cannonball Adderleys og Wynton Kellys og Paul Chambers’ og Jimmy Cobbs uovertrufne improvisasjoner.

Et bilde på livet hans, slo det ham.

Et knallhardt kontrollerende øye på en motor som var på vei til å koke over. Tankebaner i form av dumdristige improvisasjoner. Samtidig som kjøretøyet beveger seg forover i eksepsjonelt langsomt tempo.

Jo da, akkurat slik var det. Men det manglet noe for at bildet skulle bli komplett.

Akkurat idet «So What» gikk over i «Freddie Freeloader» og en mer gjengs tolvtaktsblues veltet ut i denne badstuen som var forkledd som bil, åpenbarte det seg en luke i høyre fil ved Roslagstull. Han vrengte bilen over, ga gass så det skrek i dekkene, rakk over på det nye, europeisk helgule lyset og fant plutselig hele Birger Jarlsgatan tom.

Jo, tenkte han, nå stemmer det, nå er bildet komplett.

«Freddie Freeloader», tenkte han og tråkket gassen i gulvet.

Det gikk merkelig smidig helt fram til Stureplan, der han havnet i litt obligatorisk krangling med hensynsløse reklamebyråbilister som pukket på retten sin uansett hvor mye de tok feil. Paul Hjelm ga blaffen i det. La dem drive på, tenkte han og nynnet med i sluttonene i den solobaserte sirkelkomposisjonen «Blue In Green». Og også i virvaret nede ved Nybroplan holdt han tungen rett i munnen. Akkurat da han med åpent vindu gaulet en yndlingsfrase fra «All Blues», så han Ingmar Bergman stavre seg inn på Dramaten med stokk og alt. Ikke uten forundring snudde den gamle mannen seg og møtte blikket hans et kort øyeblikk. Det var et utrolig slumpetreff, nesten som om det var planlagt.

Strandvägen var verre. Det så uhyggelig massivt ut.

Nei, tenkte han. Nå var bildet komplett. En rask, kort, fri strekning, og så igjen den langsomme, seige, støtvise fremrykkingen. Luntetempoet.

Det løste seg litt opp, og over Djurgårdsbron gikk det riktig fint. Da var bildet allerede gått opp i røyk. Akkurat idet han feilparkerte grovt utenfor inngangen til Skansen, klang de siste spanskinfluerte harmoniene i «Flamenco Sketches» ut. Presisjon var bare fornavnet. Veien fra Astrid Lindgren via Ingmar Bergman til Skansen – som en reise gjennom hjertet av Sverige – var akkurat like lang som Kind of Blue med Miles Davis. Nemlig. Nøyaktig på sekundet tre kvarter.

Klokken var altså kvart på ti da Paul Hjelm strenet inn gjennom porten til Skansen, utstyrt med et lite kart og henvist til «de ville dyrene» i det nordøstre hjørnet av det store utendørsmuseet. Mens han gled inn i den lange, overbygde rulletrappen som førte opp på fjellet, lurte han på hvilke dyr som ikke var ville. Var for eksempel mennesket et vilt dyr? Han kom opp og steg ut i et helt annet vær enn det han hadde gått inn i. Alle vintervindene var som blåst bort, og i stedet vandret han gjennom den kunstige attenhundretallsbyen i den høyeste høysommeren som tenkes kunne. Aprilvær, var han på nippet til å si, men det var jo faktisk mai. Torsdag den fjerde mai i det Herrens år tjue hundre. Eller to tusen. Mens solen ble kastet tilbake fra røde vegger, grublet han over konjunktursvingningene i uttalen av 2000. Fra begynnelsen av var det en selvfølge å si «år to tusen», siden – etter en massiv propagandainnsats fra en ukjent språkrøktinstans – ble det like selvfølgelig å si «år tjue hundre», selv om det ofte ble gjort med en viss selvovervinnelse. Og selv om den offisielle tjue-hundre-linjen lå fast, hørte han nå for tiden ofte det mer suspekte to tusen bli nevnt, i smug, som om det dreide seg om en underjordisk motstandsbevegelse. Folkelig motstand. Selv holdt han en egen linje som han kalte både–og-linjen. Den vakte allmenn avsmak og bygde på rytme. «Tjue hundre» var to trokeer etter hverandre, ifølge skjemaet áaáa, mens «to tusen» var det rytmisk urene ááa, altså to innledende stavelser med trykk etterfulgt av en uten trykk. Siden det overhodet ikke fantes noen akseptable argumenter for det ene eller det andre, fikk den språkrytmiske sammenhengen bestemme valget. Kampen mellom de to uttalevariantene var i Paul Hjelms øyne et helt nakent tidsbilde: viljen til makt i sin reneste form. Man ville ha rett, man ville vinne, og hverken spørsmålets nærmest ikke-eksisterende viktighet eller mangelen på argumenter spilte noen rolle. Og motstanderne fant hverandre i akkurat dette: at det uavgjorte var den verste fienden. Han var tvers igjennom overbevist om at hans egen stilling var den virkelige motstandsbevegelsen.

Det var altså dette kriminaloverkonstabel Paul Hjelm tenkte på i det Herrens år da nasjonen Sverige fikk påtale fra Amnesty for alvorlig tiltagende politivold, da politifolk regelmessig snudde batongene opp ned for å slå med den harde enden og da kosovoalbanere ble sendt tilbake til ødelagte hjem med fem tusen edle svenske kroner i lommen.

Et kort øyeblikk syntes han at noen hadde fått tak i hele tankemønsteret hans.

Han lurte på hvor det var blitt av alle de gode, gamle seksuelle fantasiene, som man ifølge den nyeste forskningen skal bli rammet av minst femten ganger om dagen.

En siste undring gled igjennom ham før han fikk ferten av rovdyrene: Hvem faen var dette eksemplariske mennesket som rakk å ha femten seksuelle fantasier om dagen? Så tok ferten overhånd, og Paul Hjelm oppdaget at han kjente en genuin forventning, som et barn i minuttene før julenissen antas å innfinne seg, i det øyeblikket da faren stikker ut på toalettet med et uttrykk av alvorlig simulert nøytralitet etset inn i ansiktet. Og julenissen het noe så pussig som Jorge Chavez og var noe så prosaisk som kriminaloverkonstabel i Rikskriminalpolitiet.

Akkurat som han selv.

Deretter forsvant ferten like plutselig som den var kommet. Paul Hjelm gikk seg nemlig vill. Senere skulle han benekte all kjennskap til denne episoden, men han gikk seg faktisk vill inne på Skansen. Han hadde barn som nærmet seg tjueårsstreken, og det var en god stund siden de hadde sluttet å more seg over det billige Skansen-tricket, det man tyr til når alle andre ideer er oppbrukt. Siden den gang hadde man bygd om avdelingen for ville dyr på det store utendørsmuseet, og han oppdaget at han sto der og konverserte en umåtelig sløv, drøvtyggende elgokse som virket både utstoppet og mekanisk. Noen andre fantes det nemlig ikke å konversere. Klokken dro seg mot ti, og antakelig var Skansen rett og slett stengt. Det var ikke et menneske i nærheten, og elgen hadde ikke mye å si.

Fremfor alt lot han til å være merkelig uvitende om hvor de bestialske mårdyrene kunne tenkes å holde til.

Til slutt havnet Hjelm inne på bjørnefjellet, som var ukjent terreng. Alt var skikkelig opprustet, og han smatt ut av de labyrintlignende konstruksjonene med en følelse av å ha fulgt et utrullet garnnøste. Han passerte hester og gauper og villsvin og ulver og var plutselig framme.

Hos jervene.

Der var det desto flere mennesker i virksomhet. Han gjenkjente straks de hvitkledde åstedsgranskerne som, omtrent som uerfarne fjellklatrere, kravlet opp og ned de små høydene inne på jervens territorium. Han gjenkjente det røde og hvite sperrebåndet som løp på kryss og tvers foran beskyttelsesgjerdet og skrek ut «Politi». Han gjenkjente et mer eller mindre mosegrodd ansikt i åttiårsalderen som tilhørte sjefpatolog Sigvard Qvarfordt. Han gjenkjente et stramt germansk ansikt tilhørende sjefåstedsgransker Brynolf Svenhagen. Og han gjenkjente et svært så energisk, svartsmusket ansikt tilhørende en nær kollega – som dessuten var svigersønnen til sjefåstedsgransker Svenhagen. Han het Jorge Chavez.

Chavez fikk øye på Hjelm, lyste opp, skred bort til den dype grøften som skilte det indre av jervenes område fra det ytre, slo ut med hendene og ropte som om det var innøvd (noe det antakelig var):

– Kast av deg ditt menneskelige hylster, o skapelsens herre, og tre inn i vår animalske orgie.

Paul Hjelm sukket og sa:

– Hvordan faen skal det skje?

Jorge Chavez hevet forbauset øyebrynene og så seg rundt. Til slutt snudde han seg til Brynolf Svenhagen, som mest av alt lot til å spankulere rundt og se stram ut. Som om det var en livsoppgave.

– Er det du som har trukket opp landgangen, Brunte?

Brynolf Svenhagen betraktet svigersønnen med inderlig avsmak og sa, ikke særlig informativt:

– Jeg heter ikke Brunte.

Hvorpå han fortsatte å spankulere rundt og se stram ut.

Chavez klødde seg i hodet.

– Det er antakelig sedelighetsfolkene som har tatt den, sa han. – Snart slipper de inn jervene.

Paul Hjelm klatret opp på det loddrette trestengselet, balanserte en stund, og gjorde deretter et vågalt sprang ut i tomheten. Han svevde som en ballerina over den dype, vannfylte grøften og fikk smidig landkjenning ved siden av kollegaen. Det var meget overraskende.

– Grasiøst, sa Chavez anerkjennende.

– Takk, sa Hjelm, stadig dypt forundret over at han ikke var blitt tildekket av jervebæsj, eller hadde ramlet baklengs ned i jervegrøften og brukket en eller annen nakkevirvel.

Han så seg rundt. Jervenes territorium var ganske omfangsrikt, et stykke kupert terreng som strakte seg opp mot en forholdsvis høy topp. Her og der kunne en og annen hule skimtes, antakelig hi, og store deler av den gresskledde bakken lot til å være dekket av små, små tøybiter, nærmest fjær i forskjellige farver og materialer. Åstedsgranskerne gjorde alt som sto i deres makt for å hindre at den svake formiddagsvinden feide med seg hver tråd.

Paul pekte på trådene. Jorge nikket, tok tak i armen hans og trakk ham i retning av det borteste hjørnet av jervediket, der det bare var et loddrett betongstup tre meter rett ned mot bakken, som her var mer jord enn gress.

– Vi begynner med begynnelsen, sa han.

De to stanset. Trådene fikk her, iallfall delvis, litt mer sammenhengende former, særlig et lyst rosa bukseben.

Ut av buksebenet stakk omtrent ti centimeter av et rentygd knokkelpar.

Trolig et skinneben og et leggben.

– Det er den største biten som er igjen, sa Chavez stille og satte seg på huk. Hjelm gjorde likedan og ventet på fortsettelsen. Den kom.

– Gulo gulo heter de. Jerv på latin. Søte små krabater. Ser ut som nusselige bjørnunger. I mårfamilien. Nærmeste slektninger er grevling, mår, ilder, røyskatt, oter og mink. De er utryddelsestruet, og i dag er det bare rundt hundre igjen i Sverige. Langt oppe i fjellet. De blir en meter lange og lever vanligvis på lemen og andre gnagere. Men av og til finner de andre byttedyr . . .

Hjelm reiste seg og rettet på ryggen.

– Okei, sa han prøvende. – En eller annen drakk seg full, klatret inn på Skansen og ramlet ned hos rovdyrene. Det kan ikke være første gang.

– Ville jeg ha tilkalt deg i så fall? sa Chavez og satte øynene i ham. – Dette er mordbeist med meget høyt presisjonsnivå. Kan du ikke din Ellroy? Ved minste provokasjon river de et menneske i filler, særlig når de opptrer i flokk. Kjeften er som en kraftig avbitersaks. Uten problemer knuser de ben og maler dem i stykker. Det er egentlig flaks at vi har så pass mye igjen.

Ved hjelp av en blyant løftet Chavez forsiktig på tøyet til det avkuttede buksebenet. Litt lenger opp, i det som var skjult, satt kjøttet fremdeles på bena og holdt dem sammen. Der satt det også en knute. På en taustump.

– Aha, sa Hjelm og gikk ned på huk igjen.

– Det kan man si, sa Chavez og tilføyde: – D.

– R, sa Hjelm.

– A, sa Chavez.

– P, sa Hjelm.

– Uten tvil, sa Chavez. – Og det hadde vært fint om vi kunne finne et hode. Og her har vi i hvert fall en variant av temaet, fortsatte han og stanset den gamle rettsmedisiner Qvarfordt. – Noe nytt, min gode mann? spurte han galant.

– Niks, sa den særdeles pensjonerte overvintreren Sigvard Qvarfordt. Med et rutinert tygg låste han fast det glippende gebisset. – Ikke noe hode, ingen fingre. Vanskelig å identifisere. DNA kan vi nok få, men som dere vet er systemet ikke særlig godt utbygd. Men en mann er det. Voksent individ av hankjønn, altså. Blodets koaguleringsgrad tyder på i går kveld eller natt til i dag. Og det ville vel vært rart hvis han hadde ligget lenger enn det. Småbarnsforeldre og lignende elementer hadde sikkert mislikt det hvis vår venn var blitt konsumert i fullt dagslys. For øvrig har jeg ikke mye å bidra med.

Akkurat da lød et rop fra en åstedsgransker oppe på høyden. Han viftet med noe han hadde fisket fram fra en hule. Det så ut som en jervebæsjpølse.

Paul Hjelm smakte på ordet noen ganger i munnen. Hvor mange ganger før i livet hadde han brukt det ordet? Trolig null.

– Antakelig en jervepikk, hvisket Chavez som en sufflør på teateret.

– Vi får håpe jerven ikke er inne i hula fremdeles, sufflerte Hjelm tilbake.

Mens åstedsgranskeren skled nedover bakken, funderte Hjelm et kort øyeblikk over forskjellige assosiasjonsbaner og deres betydning. Åstedsgranskeren kom fram til sjefen sin, som sto og så stram ut. Brynolf Svenhagen tok imot gjenstanden, snudde og vendte på den en stund og begynte så å spankulere bortover mot de tre. Han holdt gjenstanden fram mot gamle Qvarfordt, som myste på den gjennom fem centimeter tykke brilleglass og nikket.

– Utmerket, var alt han sa.

Motvillig snudde så den stramme Svenhagen seg til svigersønnen og den minst like avskyelige kollegaen. Han holdt gjenstanden opp.

Det var en finger.

– Utmerket, sa Chavez uten å vise noen tegn til å ville fingranske den. – Fingeravtrykk, tilføyde han en tanke overflødig.

Svenhagen snudde på hælen. Chavez grep fatt i det flagrende hvite ermet og trakk det mot seg. Det så ut som en forsmak på fotball-EM.

– I helvete, sa Svenhagen sammenbitt.

– Kan vi ta inskripsjonen, Brunte? Hvis det ikke er for mye forlangt?

Brynolf Svenhagen nikket tungt.

– Vi er politifolk, sa Hjelm hjelpsomt.

Svenhagen ga fra seg enda en ikke-verbal mishagsytring og overvant seg selv. Han førte de to overkonstablene mot kanten av jervediket, helt inntil det tre meter høye stupet oppe fra tilskuerplassen. Der gikk gress- og steinbakken over i svart jord, og akkurat der var ansamlingen av mangefarvede tråder størst. Der var også de eneste blodsporene å se, en mørkere flekk som nesten helt var blitt sugd opp av den myke jorden.

– Gå forsiktig her, sa Svenhagen.

– Hvor mange jerver var det? spurte Hjelm.

– Fire, svarte Svenhagen.

– Fire bestialske udyr som slafset i seg et menneske, og nesten ikke et blodspor noe sted – er ikke det pussig?

Svenhagen stanset og rettet et isblått skjønner-du-ingenting-blikk mot Hjelm.

– Det regnet i natt, sa han og bøyde seg ned. – Men heldigvis ble dette stående, fortsatte han og pekte.

I jorden helt inntil Brynolf Svenhagens pekefinger kunne Hjelm skimte en del fordypninger i sanden. Med litt anstrengelse så han at det var bokstaver. Fem stykker. Han stavet seg igjennom dem.

– Epivu? sa han.

– Etter alt å dømme, bekreftet Svenhagen. – Men ikke spør meg hva det betyr.

– Var det han som skrev det?

– Det vet vi ikke. Størrelsen på bokstavene later til å samsvare med en menneskefinger, så mye kan vi si. Dessuten antyder mengden tråder her omkring at dette kan være stedet for selve . . . fødeinntaket. I så fall kan man selvsagt forestille seg at offeret, bundet på hender og føtter, skrev en siste beskjed. Vi har tatt prøver fra bokstavene for å se om det finnes blodspor eller hudrester i jorden, og kanskje kan den fingeren også kaste litt lys over gåten.

– Finnes det noen som helst antydninger om hvordan han havnet her?

– Nei, sa Svenhagen. – En mengde fingeravtrykk på gjerdet, selvsagt, men ingenting ellers. Vi får gå igjennom alt.

– Hvis vi antar at det var han som skrev «Epivu», så havnet han ikke her uten hode. Hvordan kan et hode forsvinne?

– Det finnes flere forskjellige muligheter, sa Svenhagen og betraktet Hjelm. Kanskje denne mannen ikke var den komplette idioten han tidligere hadde oppfattet ham som. Men Brynolf Svenhagen var ikke en mann som satte pris på å måtte revurdere de forutinntatte meningene sine. Det gjorde ham om mulig enda surere. Han fortsatte bistert:

– Jervene kan ganske enkelt ha spist det opp. Det er faktisk ikke helt usannsynlig at de har gnagd i seg hele hodeskallen, med kranium og tenner og hjernebark og hele dritten. Og så kan det jo tenkes at det ikke var han som skrev de bokstavene i det hele tatt. Dere får sjekke med dyrepasserne, det er deres jobb. En av jervene heter kanskje Epivu, hva vet jeg?

Hjelm slapp ham ikke. Han så seg rundt i det ulendte terrenget.

– Så hodeskallen kan godt befinne seg her inne fremdeles? Det er vel bare å lete videre. Dessuten antar jeg at dere må gå igjennom en del jervemøkk i nærmeste fremtid. Det er kanskje ikke ett menneske, det er kanskje to eller flere eller et helt fotballag som er slukt av de fæle jervene.

Da gjennomgåelse av jervemøkk ble nevnt, så Hjelm at det rykket litt i mellomrommet mellom øynene til Brynolf Svenhagen. Så langt hadde den hyperstrukturerte sjefen for åstedsgranskerne tydeligvis ikke tenkt. Det føltes en anelse tilfredsstillende. Disse små rare maktkampene som de mellommenneskelige forholdene var så spekket av . . .

Hvorfor kan ikke folk omgås hverandre uten å bli forvandlet til småunger?

Svenhagen trakk seg tilbake. Hjelm betraktet Chavez.

– Hva er dette for noe? sa han rett ut.

– Jeg vet ikke, svarte Chavez, – men helt vanlig er det ikke.

– Nei, sa Paul Hjelm. – Helt vanlig er det ikke.

De gikk tilbake til Bredablick og fikk seg en matbit. De satte seg øverst i utsiktstårnet, tygde tørre ostesmørbrød, stirret ut over et Skansen i vårsol og så folketilstrømningen øke for hvert minutt som gikk. Stockholms samlede pensjonistbefolkning lot til å være på plass, bærende på dødelige brødskalker som om kort tid ville bli forvandlet til svære klumper som tok livet av flere sjøfugler enn all tyvjakt i hele landet.

Men det var ikke akkurat det Paul Hjelm og Jorge Chavez tenkte på. De tenkte på et drap.

Hvis det nå var et drap.

– Underverdenen, sa Chavez og prøvde forgjeves å bite av osteskiven. Han skulle ønske han hadde avbitersaks i stedet for kjeve.

– Ellroy? sa Hjelm og stirret uten å se ut over den storslagne utsikten over Stockholm. – Hvem Ellroy?

– På en eller annen måte underverdenen, presiserte Chavez.

– På en eller annen måte underverdenen: ja. Men ikke på hvilken som helst måte. Ikke et enkelt narkooppgjør, ikke en vanlig henrettelse. Da blir det ikke gjort slik som dette. Dette er noe spesielt. Det ligger en beskjed her.

– Epivu?

Hjelm ristet på hodet og ble værende taus. Chavez tenkte videre høyt:

– Trolig ble han bundet og kastet inn til jervene. Sannsynligvis der han rakk å skrive beskjeden «Epivu». Hvorfor gjør han det? Hvorfor prøver han ikke å flykte isteden? Til og med en så middelmådig idrettsmann som Paul Hjelm klarte å ta spranget over diket uten særlige skader.

– Høyre lyske, sa Hjelm og tok en slurk særdeles seigtflytende kaffe. – Smerter i høyre lyske. Smertestråler ned mot kneet.

– Det høres ut som kreft, sa Chavez. – Lyskekreft, den farligste typen. Nittisju prosent dødelighet ifølge den nyeste forskningen.

– Til hans forsvar kan det sies at det er lettere å hoppe inn enn å hoppe ut.

– Hvis man blir kastet inn til bestialske rovdyr, er ikke det første man gjør å sette seg ned for å skrive med fingeren på bakken. Man prøver å komme seg ut.

– På den annen side er det ikke trolig at ens banemenn bare kaster en inn til rovdyrene og så pigger av med én gang. Antakelig står de der og ser på. Antakelig retter de våpen mot en. Antakelig hindrer de en i å flykte. Antakelig står de der og nyter showet. Gladiatorkamp.

– Lyder ikke det litt vel komplisert? sa Chavez. – Noen skal henrettes. Man binder vedkommende, lemper ham inn på Skansen, som er stengt for kvelden, bærer ham gjennom dyreparken, der noen etternølere blant dyrepasserne kan dukke opp når som helst, bare for å kaste ham til jervene. Det gjør man ikke hvis man ikke har en helt spesiell grunn til nettopp å kaste ham til jervene.

– Og da er vi tilbake hos Ellroy, sa Hjelm. – Hvem er nå denne Ellroy?

– Eller også, utbrøt Chavez og smelte kaffekoppen ned på skålen slik at den delte seg i to elegante halvsirkler, – eller også jager man ham og havner på Skansen ved en tilfeldighet.

– Og da, sa Hjelm og nikket, – er det ikke usannsynlig at det et sted på veien har forekommet skyting, og en streifkule fra denne skytingen kan meget vel ha truffet armen til en ti år gammel jente.

Chavez betraktet ham med en viss forbauselse. Hjelm holdt liv i kunstpausen lenge nok til at kollegaen skulle begynne å vri på seg.

Ja ja, det var barnslig . . .

– Klokka 22.14 i går kveld fikk den ti år gamle Lisa Altbratt en ni-millimeters pistolkule i armen da hun gikk nedover Sirishovsvägen.

– Og hvor ligger Sirishovsvägen? spurte Chavez.

– Det er tverrgaten til Djurgårdsvägen når man kommer oppefra Rosendal.

– Skansenkartet, sa Chavez. Hjelm tok opp det temmelig istykkerbrettede kartet fra innerlommen på linjakken. Chavez strøk det ut med hånden og betraktet det.

– Her går Sirishovsvägen, sa Hjelm og pekte.

– Hvor befant Lisa Alstedt seg da hun ble skutt?

– Altbratt, sa Hjelm. – Omtrent her.

Han pekte på et punkt rett ved krysset mellom Sirishovsvägen og Djurgårdsvägen, ikke langt fra Oakhill og den italienske ambassaden. Og helt inntil gikk gjerdet rundt Skansen.

– Hmmm, sa Chavez, som hadde den uvanen at han lød som Sherlock Holmes når han tenkte. – Lisa Altbrunn her, kryss, Jervemannen her, kryss.

– Altbratt, sa Hjelm og fulgte Chavez’ blyant med blikket. Chavez fortsatte:

– Kulen?

– I høyre arm mens hun gikk ned mot Djurgårdsvägen.

– Altså fra et sted innenfor gjerdet til Skansen. Her. Er det mulig å komme over her? Hva er det som finnes innenfor?

– Hva står det? Ulv?

– Nettopp: der. Ja, ulv. Der.

Hjelm fulgte blyanten, som forflyttet seg opp fra Skansen-kartet mot Bredablicks vinduer og ut mot det virkelige Skansen. Hjelm kunne skimte labyrinten på bjørnefjellet, og blikket løp videre forbi hester og gauper og villsvin og bøfler, videre forbi jervenes territorium, der de rødhvite plastbåndene dirret i formiddagsvinden, og så kom det fram til ulvenes vidstrakte innhegning. Stengselet var absolutt høyt, men virket ikke helt umulig å bestige. Men det var montert piggtråd i skrå vinkel oppå.

Paul Hjelm nikket. Et lite, skadefro smil spredde seg over ansiktet.

– Jeg tror at Brunte får utvide granskingsområdet sitt en tanke. Vil du fortelle det til ham?

– Med største fornøyelse, sa Jorge Chavez og smilte bredt.