Arne Dahl

Blind jakt

Oversatt av Anne Kirsti Solheim Larsen og Finn B. Larsen

Arne Dahl

Blind jakt

Oversatt av Anne Kirsti Solheim Larsen og Finn B. Larsen

1

«Jeg så ingenting.»

Paul Hjelm sukket dypt og inderlig.

«Du så ingenting?»

Han forsøkte å fange blikket, men de unge øynene stirret stedig i gulvet.

Stedig? Når brukte han ordet stedig sist? Hadde han noen gang i hele sitt liv brukt ordet stedig?

Han følte seg gammel.

«Vi forsøker igjen,» sa han sindig. «Til tross for at det brøt ut fullt slagsmål bak ryggen på deg, så du absolutt ingenting. Stemmer det?»

Stillhet.

Hjelm sukket igjen. Han løftet knokene fra forhørsbordet, rettet ryggen og kastet et blikk mot kollegaen som sto og lente seg mot den bedrøvelige sementveggen.

I det samme øynene deres møttes, fornemmet han hvor splittet dette øyeblikket var. På den ene siden overflyttingen til bydelspolitiets voldsavsnitt, City politistasjon, og hele rekken av trøstesløse og trivielle voldsforbrytelser. På den andre siden at favorittkollegaen Kerstin Holm hadde kommet tilbake til Stockholm.

Og det første den rutinerte duoen måtte ta seg av da de var gjenforent, var – en pubslagsmål.

Paul Hjelm sukket enda en gang og vendte tilbake til det motvillige vitnet:

«Du så deg ikke en eneste gang over skulderen?»

Da smilte den unge mannen svakt, et lite, blekt, innadvendt smil.

«Ikke en eneste gang,» sa han.

«Hvorfor ikke?»

Ungguttens øyne møtte hans for første gang. De var lyseblå. Det var noe skarpt ved dette blikket, som om han var på nippet til å si noe helt annet enn det han sa:

«Fordi jeg satt og leste.»

Paul Hjelm stirret på ham.

«Hammarby har nettopp hatt hjemmekamp mot Kalmar, de spiller uavgjort 2-2 og havner på sisteplass i allsvenskan, og du sitter på fansens stamsted og leser? På et sprengfullt, bråkete Kvarnen, fylt av frustrerte hammarbyere, sitter den tjue år gamle Per Karlsson alene med en bok? Et ytterst eiendommelig sted å velge for å lese, må jeg si.»

Per Karlsson smilte igjen, det samme milde, innadvendte smilet.

«Det var stille da jeg kom,» sa han bare.

Hjelm trakk ut stolen og slo seg ned med et dunk.

«Nå blir jeg direkte nysgjerrig,» sa han. «Hvilken bok var det som fanget oppmerksomheten din så fullstendig at du ikke bare klarte å ignorere bråk og spetakkel og trengsel, men også et slagsmål som førte til at et menneske fikk et ølkrus i skallen og døde?»

«Døde?»

«Ja, han døde. Han forblødde på stedet. Knall og fall. Han mistet to liter blod på tjue sekunder. Det bare veltet ut av ham. Alle årer åpnet seg på vid vegg. Han het Anders Lundström, kom fra Kalmar og hadde av en eller annen ubegripelig grunn forvillet seg til Kvarnen, som trolig er så nær helvete en motstandersupporter kan komme. Og ganske riktig – hammarbytilhengerne drepte ham med et ølkrus. Hvilken bok gjorde at du ikke så noe av det? Jeg er faktisk interessert.»

Per Karlsson virket oppgitt. Han mumlet:

«Du kjenner ikke til den . . .»

«Try me,» sa Paul Hjelm med New York-aksent.

Kerstin Holm beveget seg for første gang siden Per Karlsson kom inn i forhørsrommet. Hun gled lydløst bort til bordet og slo seg ned ved siden av Hjelm.

«Kollegaen min kan mer om litteratur enn du tror,» sa hun. «Da vi sist traff hverandre, det er nesten et år siden, leste du – var det Kafka?»

«K,» sa Paul Hjelm tvetydig.

Kerstin Holm lo kort og litt bittert.

«K,» bekreftet hun med New York-aksent. «So try him.»

Den unge mannen virket forbløffet. De nesten heldekkende, svarte klærne midt på sommeren. Det flagrende, ustelte og blonde håret. En intellektuell in spe? Tross alt ikke det. Det flakkende, på en måte skadeskutte blikket. Det innadvendte smilet. Absolutt ingen Frescati-student. Det kunne faktisk være en ung mann som leste bare for dannelsens skyld.

En raritet.

«Ovid,» sa rariteten. «Ovids Metamorfoser.»

Paul Hjelm lo høyt. Det var ikke meningen. Det siste han ville, var å håne Per Karlsson. Likevel ble det slik. Det ble stadig oftere slik.

Bitterhetens tegn.

Misnøyens tegn.

Et øyeblikk følte Hjelm selvforakt, men det gikk heldigvis fort over.

Holm grep inn:

«Og en metamorfose ble det. For Anders Lundström fra Kalmar. Den ultimate metamorfosen. Forvandlingenes forvandling. Hvilken av Ovids metamorfoser kan passe på Anders Lundströms skjebne, Paul? Orfeus'?»

«Ja visst,» sa Hjelm langsomt. «Orfeus som rives i stykker av de trakiske bakkantinnene.»

Per Karlsson stirret på dem og var plutselig blitt fullstendig opprørt.

«Nei,» sa han. «Nei, ikke Orfeus.»

Hjelm og Holm så på hverandre med en viss forbauselse.

«Ja ja,» sa Hjelm til slutt. «Vi vet altså at ditt lille 'jeg så ingenting' er en løgn. Det gjennomgår altså en metamorfose. Per, nå kan du fortelle hva du så, fra begynnelsen. Vi tar dette som et regulært forhør. Du heter altså Per Karlsson, er født 4. desember 1979 i Danderyd, bor i Aspudden, er arbeidsløs og har ni års grunnskoleutdannelse. Er dette korrekt?»

«Ja,» sa Per Karlsson lavt.

«Det er nå blitt 24. juni. Klokken er 08.13. Fortell alt du så på restaurant Kvarnen i Tjärhovsgatan klokken 21.42 den 23. juni. I går kveld, altså.»

Per Karlsson så en anelse blek ut. Han stirret ned i bordet og plukket på fingrene sine.

«Gjør dere opptak av dette?» spurte han.

«Alt er tatt opp siden du kom inn i rommet. Og alt tas opp nå.»

«Vel, da jeg kom inn på Kvarnen, var det ikke mye folk der. Jeg hadde ingen anelse om at det var kamp den kvelden, for da hadde jeg ikke satt meg der. Det var stille og rolig, og jeg leste. Så kom de inn. Den første fansen kom like etter ni, og så strømmet de på. Jeg forsøkte å lese videre. Det gikk helt fint. Jeg er flink til å konsentrere meg. Jeg satt et stykke unna med ryggen mot bardisken, nesten borte ved vinduet, så jeg hørte mer enn jeg så. Men jeg snudde meg en gang iblant.»

«Hvorfor sa du at du ikke så noe?» spurte Kerstin Holm.

Paul Hjelm sa:

«Er det blitt slik at den som snakker med politiet, automatisk skal svare: 'Jeg så ingenting'? Har det gått så langt?»

«Det er i hvert fall det aller vanligste svaret vi får.»

«Skal jeg fortsette?» spurte Per Karlsson forvirret.

«Selvfølgelig,» sa Hjelm og Holm i kor.

Jalm og Halm, det berømte amerikanske komikerparet.

«En fangjeng på seks-sju mann hørte at en annen gjeng på fire gutter snakket smålandsk. Begge gjengene sto ved bardisken. Fansen begynte å tulle med smålendingene som sa at de bodde i Stockholm og holdt med Hammarby. Det var tydelig at de var redde. Og det var tydelig at de løy. Hammarbyfansen hørte også at de løy. De ble stadig mer aggressive. To av smålendingene klarte å komme seg unna. To ble igjen. Stemningen ble ekkel. Noen flere karer dukket opp og forsøkte å få gjengen unna. Antagelig så de hva som var på gang. Til slutt forsøkte en av smålendingene å stikke av. Han skubbet til en av hammarbyerne slik at han datt over ende. Da presset tre av de andre i gjengen gutten mot bardisken, og han som datt, reiste seg, tok et ølkrus og slo det knallhardt i hodet på ham.»

«Så du det?»

«Egentlig ikke. Jeg kikket meg over skulderen noen ganger. Men jeg hørte. Jeg snudde meg da jeg hørte at det smalt. Det var et vemmelig smell. Ikke som når glass knuses. Det var vel hodet som ble knust. Kraniet, blodårene . . . Jeg snudde meg akkurat idet kruset hadde truffet. Det var blitt en tom sirkel rundt ham. Han holdt hendene mot hodet. Og blodet bare fosset mellom fingrene, ned langs armene. Så falt han, slapt rett i gulvet. Gjengen stakk av med det samme. De løp rett mot døren. Han som gjorde det, hadde fortsatt håndtaket på kruset i hånden. Det var helt blodig. Mange i gjengen klarte å komme seg ut før dørvaktene reagerte og blokkerte døren. Siden kom politiet ganske raskt. Den andre smålendingen lå på gulvet og forsøkte å stoppe blodstrømmen med jakken sin. Jeg tror en hammarbyer forsøkte å hjelpe til, men det var håpløst. Det var blod overalt . . .»

Per Karlsson var hvit i ansiktet.

Hjelm og Holm forsøkte å få orden på informasjonen.

«Du så mye til ikke å ha sett noe,» sa Hjelm.

«Ikke mas om det,» sa Per Karlsson grettent.

«Det var altså mange som klarte å komme seg ut?» sa Holm. «Hammarbyere?»

«Mest hammarbyere. Noen andre også.»

«Hvor mange?»

«Jeg så mest på . . . offeret . . .»

Offeret.

Hjelm grøsset. Per Karlsson sa:

«Jeg tror at et titalls hammarbyere stakk av. Den første av dem var gjerningsmannen.»

Gjerningsmannen.

Denne pseudoterminologien som snek seg inn i språket for å dekke over det individuelle. Vitnet. Offeret. Gjerningsmannen.

«Med håndtaket på kruset i hånden?» sa Holm.

«Ja,» sa Per Karlsson.

«Dette?» sa Hjelm og løftet opp en plastpose med et krushåndtak i. Det var helt blodig. Blodet hadde levret seg på innsiden av posen.

Per Karlsson rynket på nesen og nikket.

«Vi fant det et stykke oppe i Folkungagatan. Han må altså ha løpt rundt hjørnet, forbi hotell Malmen og T-banenedgangen på Medborgarplatsen. Fingeravtrykkene finnes ikke i forbryterregisteret. Det er altså av største betydning at du kan hjelpe oss med å identifisere . . . gjerningsmannen. Du hørte ikke at de sa noe om hvor det kan ha blitt av ham?»

«Nei,» sa Per Karlsson.

«Vi går tilbake noen skritt,» sa Kerstin Holm. «Hvor mange stakk av før dørvaktene sperret veien? Et titalls hammarbyere, sa du, men også noen andre?»

«Jeg går ut fra det. Noen som satt ved bordet ved siden av døren, var borte. Og enda noen flere.»

«Som du forstår, leter vi etter forsvunne, upartiske vitner. De som satt ved bordet nærmest døren tilhørte altså ikke fansen?»

«Nei, de kom før, mens kampen ennå pågikk. Men det er vel et par bord mellom det jeg satt ved, og deres. Og de bordene ble opptatt ganske fort. Det var en gjeng på fem mann. Og når jeg tenker meg om, ble én av dem igjen. En med barbert hode og lys bart.»

«Men de forsvant altså etter  . . . drapet?»

«Jeg tror det.»

«Hvordan så de ut? En gjeng arbeidskamerater?»

«Kanskje det. Jeg så ikke så nøye etter. De pratet ikke direkte med hverandre.»

«Pratet ikke? Hva skal det bety? Leste de Ovids Metamorfoser?»

«Nå må du gi deg. Dere har jo tatt én av dem. Han med den barberte skallen. Snakk med ham.»

«Greit. Flere? Du satt altså nest lengst nede mot vinduet og nest nærmest den høyre veggen sett fra bardisken. Denne gjengen satt lengst til venstre, på den andre siden av gangen. Og bordene imellom?»

«Som sagt, de var opptatt allerede før fansen kom. Så vidt jeg husker, var det bare ledige sitteplasser for fansen ved siden av meg. En gjeng satte seg ved bordet mitt. Et par av dem klarte å stikke av etter drapet.»

«Og ved vinduet ut mot Tjärhovsgatan? Du satt vendt mot det vinduet, ikke sant?»

«Det var noen jenter. De satt ved begge bordene nede i hjørnet. Det var en venninnefest, tror jeg. I sluttfasen. De var ganske fulle – og helt sjokkerte etterpå. Ingen av dem forsvant ut. De kunne knapt nok gå.»

«Mer? Ved siden av deg. Inntil veggen til høyre?»

«Det vet jeg ikke. Jeg husker ikke.»

«Husker ikke. Det virker som du husker alt det andre temmelig bra.»

«Jeg beklager, men jeg vet ikke. Noen kan ha sittet der. Men jeg så aldri til den kanten.»

«Vel, men bak ryggen din? Mot bardisken? Du snudde deg jo flere ganger?»

«Ved et bord satt en mann alene og stirret på meg. Nærmest bardisken. To meter lang. I femtiårene. Homo, tror jeg. Men navnet hans har dere. Han ble igjen. Han befant seg vel aller nærmest det som skjedde. Resten av bordene husker jeg ikke så nøye. En gjeng trubaduraktige kulturnisser som ble igjen. To middelaldrende par. Og bordene lenger inn har jeg ingen anelse om.»

Per Karlsson sa ikke noe. Hjelm og Holm sa ikke noe. Til slutt sa Holm:

«Skal vi sammenfatte? Vi lager en liten skisse. Åstedet, bardisken, ligger et stykke inne i lokalet, mot veggen på den andre siden i forhold til døren. Rett framfor bardisken har vi en del bord innerst i lokalet. Du vet ingenting om dem – du satt for langt fra dem. I den ytterste delen av lokalet ser det slik ut, sett fra bardisken. Rett fram har vi vinduene ut mot Tjärhovsgatan. Til venstre døren. Ved siden av døren ett enkelt, langsgående bord. Så gangen, bortenfor den tre ganger tre ganske store bord. Her satt du lengst til høyre ved det midterste av dem, vendt mot vinduet. Før fansen veltet inn like etter klokken ni, var følgende til stede. Venninnene satt ved vinduet ved de to bordene til høyre. Og så, ved vindusbordet nærmest døren . . .?»

«Det vet jeg ikke. Det satt en gjeng der, men jeg vet ingenting om dem. De var der i hvert fall etterpå.»

«Så har vi den midterste raden der du satt.»

«Lengst til høyre vet jeg ikke, som sagt. I midten satt jeg, og etter en stund åtte fans. Ved bordet til venstre for meg satt noen studenter, tror jeg.»

«Og så raden nærmest bardisken?»

«Herregud. Nå vel. Ved det første bordet lengst til høyre, aller nærmest bardisken – de to parene og den lange homoen som stirret på meg. Ved det andre bordet trubadurgjengen på fire. Det tredje bordet har jeg ingen anelse om. Og så det ene bordet ved siden av døren – gjengen på fem mann. Fire av dem stakk av.»

«Nå vel,» sa Hjelm. «Nå får vi ta for oss gjerningsmannen.»

Han konstaterte fornøyd at han kunne si ordet uten å ta en pause først.

«Egentlig husker jeg best skjerfene fansen hadde,» sa Per Karlsson. «En av dem hadde en plakat også. Den var rullet sammen og hadde grønne og hvite ruter. Gjerningsmannen hadde halvlangt, ganske lyst og ganske skittent hår. Jeg så ham nesten bare bakfra. Jeg tror han hadde en liten bart. Jeg vet ikke, men det var en bilmekanikertype . . . hvis dere forstår hva jeg mener. Jeg er født i Danderyd og vokste opp der, og han var en sånn som man der uten videre ville plassere i de søndre forstedene. Farsta-typen.»

Hjelm og Holm stirret på ham.

«Jeg vet at det er fordomsfullt,» sa han. «Nå bor jeg selv i de søndre forstedene. Arbeidsløs og uten utdannelse i de søndre forstedene. Det er fordomsfullt, men jeg kan ikke uttrykke det på noen annen måte.»

«Det er én ting til,» sa Kerstin Holm. «Bli med meg til polititegneren. Nå arbeider han på PC, så det går ganske fort.»

Hun reiste seg. Per Karlsson reiste seg. Hun var høyere enn ham, konstaterte Hjelm meningsløst.

«Og du har ikke mer å legge til, Per?» sa han.

Per Karlsson ristet på hodet og sendte ham et blikk under luggen. Den egenartede, paradoksale klarheten . . .

«Nå vel. Takk for hjelpen.»

De forsvant.

Paul Hjelm forsvant også. Inn i dagdrømmenes svevende halvverden. Per Karlsson. Født i Danderyd tjue år tidligere. Danderyd, men begynte ikke engang på den videregående skolen. Arbeidsløs, men satt på Söders mest kjente og mest ukjente utested og leste antikke, romerske klassikere. Hva kunne ha skjedd? Det var ikke mulig å gjøre seg noen tanker om det. Outsider på skolen? Kastet ut fra farens firma? Tråkket på, men på vei til å reise seg igjen? Opprør mot faren. Generelt trassig? Tidligere misbruker? Tett i pappen?

Nei.

Kanskje det andre, men ikke det. Ikke tett i pappen. Såpass hadde Paul Hjelm sett til tross for at han følte seg – ja, tett i pappen.

Degradert til pubslagsmålets trøstesløse limbo.

Paradise lost.

Nei, ikke tett i pappen. Tvert imot uvanlig observant. Og nå måtte han bort fra bevisstheten. Nå skulle de arbeide seg videre gjennom bedrøvelige bakrusforhør. Derfor måtte Per Karlsson sendes til andre databanker enn hans egen. Bare vitneforklaringen hans fikk være igjen.

Hjelm gjespet, tankene rullet videre. Månedene hos bydelspolitiet. Voldsavsnittet ved City politistasjon. Bergsgatan. Det tilfeldige kontoret som han like tilfeldig var blitt kvitt. Egentlig tilhørte det en sykemeldt politimann som het Gunnarlöv. I telefonen hans svarte han alltid: «Gunnar Lövs telefon, Paul Hjelm.» Først da en gammel kollega av Gunnarlöv, som nå var stasjonert i Härnösand, kom inn og spurte etter Nisseegget, forsto han hvorfor det alltid oppsto en pause i telefonen når han svarte. Folk trengte ganske enkelt litt tid på å komme seg når de hørte den eiendommelige uttalen av Gunnarlöv. Han ble sittende og måpe da han slo opp navnet i den interne telefonkatalogen og så det på trykk: slett ikke «Gunnar Löv», men «Nils-Egil Gunnarlöv». Nisseegget.

Var det virkelig tillatt å hete noe slikt? Fantes det ikke lover mot det? Var ikke dette det samme som å døpe barnet sitt for Heroin, som en storfamilie i Gnesta hadde forsøkt seg på for en stund siden. Heroin Lindgren? Av en eller annen grunn hadde de fått nei og skrevet en rekke innlegg i lokalavisen der de mante til kamp mot formyndersamfunnet.

Gunnarlöv var i alle fall sykemeldt fordi han i arbeidstiden hadde befunnet seg i Föreningssparbankens kontor ved Stureplan da en hysterisk, kvinnelig bankraner i fjortenårsalderen stormet inn med en hevet spikerpistol og forlangte, sitat, «samtlige høyavkastningsaksjer på ett brett». Går ikke spikerpistoler på sterkstrøm? tenkte Gunnarlöv og gikk bort til bankraneren for helt stillferdig å påpeke dette faktum. Dette førte til at han til sin store forbauselse fikk ikke mindre enn trettifire kramper fordelt rundt om i ansiktet. Mirakuløst nok traff ingen av dem øynene. Det første han sa da han våknet opp fra bevisstløsheten, var: «Går ikke spikerpistoler på sterkstrøm?» Hans kone stirret med rødkantede øyne på det bandasjerte hodet hans og svarte: «Det finnes oppladningsbatterier.»

Historien om Nils-Egil Gunnarlövs skjebne og eventyr.

Nisseegget i Eventyrlandet.

Nå vel, Paul Hjelms egen historie var ikke spesielt mye festligere. Tvert imot, faktisk, siden historien om Nisseegget inneholdt visse bisarre poenger.

Kerstin Holm kom tilbake og bladde i en notisbok.

«Velkommen til virkeligheten,» sa Paul Hjelm barskt.

«Det ser ikke så annerledes ut i Göteborg.»

«Sveriges rasshøl.»

«Hva er det du sitter og sier?» utbrøt Kerstin Holm på sin godmodige Göteborg-dialekt.

«Unnskyld meg. Det var noe som ble telefonert ut til mediene for noen uker siden. Black Armys telefonsvarer før AIKs cupfinale mot de blåhvite nede på Ullevi. Stockholmshybris og fotballhat i uskjønn forening.»

«Ja, nå har vi det igjen. Stockholmshybris og fotballhat av det grovere slaget. Så du ham?»

«Anders Lundström fra Kalmar? Ja. Til de grader motbydelig. Hodet var en eneste smørje. At et ølkrus kan forårsake så store skader.»

«Hvorfor? Hva var grunnen?»

Paul Hjelm så på Kerstin Holm. De hadde en felles fortid som gjorde at ikke noe blikk var uskyldig.

«Mener du alvor?» sa han, halvt på alvor.

«Ja. Jo, jeg gjør det. Jeg gjør faktisk det. Hvorfor øker volden?»

Han sukket.

«Ja, si det. Nå har vi i hvert fall fått se den på nært hold. I et drøyt halvår. Den grå hverdagsvolden i storbyen. Det bidrar ikke til å fremme filantropiske interesser. Er du tilbake for godt nå, Kerstin?»

«Jeg var utlånt. Du vet hvordan det er med fotballspillere som blir utlånt. Det er noe i veien med dem. Nå er jeg ikke utlånt lenger.»

«For godt, altså? Hvordan var det å være hjemme i Göteborg?»

«Dette er hjemme nå, såpass har jeg forstått. Men det er vel også alt.»

«Men livet er greit?»

«Akkurat. Greit. Verken mer eller mindre. Under kontroll. Litt mer kunne man ønske seg . . .»

«For all del. Samme her. Jeg tror jeg har begynt på en liten førtiårskrise. Var det alt? Er det ikke mer? Du skjønner hva jeg mener.»

«Jeg tror det.»

«Det gjelder å gjøre det beste ut av situasjonen. Vi er sammen igjen, og nå skal vi levere en perfekt pakkeløsning på det som i mediene allerede går under navnet Kvarnendrapet. Eller hva?»

Kerstin Holm klukklo og la en porsjon snus under overleppen.

«Hva skal det der bety?» sa Hjelm og pekte.

«Livsfornyelse,» sa Kerstin Holm uten å fortrekke en mine. Så fortsatte hun med et annet tema – fortiden. «Hvordan er det med de andre? Gunnar har jeg hatt kontakt med hele tiden, og ham går det jo bra for.»

«Jo da, vår venn Gunnar Nyberg . . . Han var jo den eneste som ble værende i kriminalpolitiet. Belønningen for at han ikke ville delta i sluttfasen av jakten på Kentuckymorderen. Og så havnet han midt i pedofiliopprullingen. Pedo University.»

«Jeg ser ham for meg,» sa Kerstin Holm smilende og bladde i den lille notisboken sin. «Han har nettopp gjenopptatt kontakten med barna sine og et ettårig barnebarn. I samme øyeblikk havner han i pedofiliverdenen på internett. Et akselererende lokomotiv.»

«Utvilsomt.»

To bilder på to par netthinner. Sikkert til forveksling like. En prustende kjempe med bandasje rundt skallen som jager pedofile med blåselampe.

«Ja ja,» sa Hjelm bistert. «Vi andre fikk våre små straffer. Ondt blod går igjen.»

«Vi burde aldri mer si slikt.»

«Så sant som det er sagt. Aldri mer.»

«Og de andre?»

«Jeg har ikke hatt så mye kontakt med dem siden A-gruppen sprakk. Jeg havnet jo alene på det triste utlånet til bydelspolitiet. 'Gunnar Lövs telefon.' Straff. Jeg tror at de innerst inne holdt meg ansvarlig for bråket med Kentuckymorderen. Men Jan-Olov ble syndebukken.»

«Har du noen kontakt med ham?»

«Nei. Han bare forsvant. Ufrivillig pensjonert. Den pensjonerte politiavdelingssjefen Jan-Olov Hultin. Jeg tror at han til og med sluttet å spille fotball. Trebenhultins saga er slutt. Söderstedt og Norlander havnet i bydelspolitiets voldsavsnitt, og Chavez har videreutdannet seg.»

«Politihøyskolen?»

«Ja. Karriereplanene ruller videre. Finnes det kurs for politiavdelingssjefer fortsatt? I så fall er det et slikt kurs han har tatt.»

«Var det ikke det jeg tenkte? Og rommene våre? 'Kampsentralen'?»

«Jeg tror det sitter administrativt personell der nå.»

De satt tause en stund og så på hverandre. Alt de hadde vært med på sammen . . . Et kort øyeblikk møttes hendene deres i et raskt håndtrykk. Det fikk klare seg. Mye arbeid lå foran dem. Kerstin Holm leste gjennom notisboken. Paul Hjelm bladde gjennom nattpersonellets middelmådige forhørsprotokoll. Sammen så de på den lille skissen over restaurant Kvarnen.

«De venter der ute,» sa Kerstin og sukket.

«Ja. Neste mann til barbering,» sa Paul og sukket.

2

Himmel.

Hvor lenge var det siden han så den?

I Sverige finnes det 55 fengsler med over 4000 plasser. De er inndelt i fire sikkerhetsklasser, og av dem er klasse IV åpne anstalter. Klasse I-III er lukkede. Av dem er klasse I de sikreste fengslene med de farligste fangene. I Sverige finnes det tre av dem: Hall, Tidaholm og Kumla.

Og nå så han himmelen for alvor, uten gitter. Han kastet et blikk over skulderen mot døren som lukket seg bak ham, og et øyeblikk føltes det som om han forlot kroppen sin og ble forent med himmelen slik at han så hele sletten under seg, hele Närkeslätten med sine firkantede, grønne, brune, gule felter, og anstalten så ut som to kvadratiske felter blant alle de andre feltene.

Murene vistes overhodet ikke.

Perspektivet oppløste dem.

Så var han nede igjen.

På fast grunn.

Med føttene på bakken.

Han snudde seg enda en gang. Murene var helt nakne. Ingenting bak dem. Ikke noe som stakk opp. Bare murer. Grå. Grå murer.

Han satte seg i bevegelse. Et smil lekte i den ene munnviken hans.

Han gikk mot kassevognen. Den sto og ventet. Brummet. Frihetens lyd. Friheten som en metallicgrønn kassevogn.

Han stoppet. Ble stående en stund. Lette, varme sommervinder mot de nybarberte kinnene. Solen. Morgenvarmende. Asfalten dirret i det fjerne.

Han så mot bilen. Hendene som stakk ut. Vinket. Ingen lyd ennå. Lyden nådde ham ikke. Bevegelsene der inne. Som et foster. Et egg på vei til å klekkes. Konserverte bevegelser. Framtidige begivenheter. Mange raske skritt samlet til ett punkt.

Første skritt. Lommeboken opp. Ynkelige sedler. Tre kroner og førti øre i timen som grunngodtgjørelse. Men også en liten plate. Den så ut som en lommekalkulator.

Han tok den fram. Veide den i hånden. Holdt den opp mot bilen.

Vinkingen opphørte. Lyden forsvant før den nådde ham. Framtidens bevegelser ble stoppet.

En eneste knapp, litt opphøyd. Rød. Liksom lysende.

Han trykket på den, smilte litt og satte seg inn i bilen.

En ildtunge steg opp bak murene.

Høyt, høyt opp mot himmelen.

Ikke bare murer bak ryggen lenger.

Da kassevognen skjøt fart, hadde lyden ennå ikke nådd ham.

3

«Du sitter altså i styret for Hammarbyfansen?»

Mannen var omkring tretti og myste som om lyset i det mørke forhørsrommet var blendende. Bak de særdeles aktive tømmermennene foregikk imidlertid en annen virksomhet. Vaktsomhetens virksomhet. Følelsen av alltid å sitte på anklagebenken.

«Ja,» sa han til slutt. «Varamedlem.»

«Hva er egentlig Hammarbyfansen?» spurte Kerstin Holm.

«Ingen voldsorganisasjon i hvert fall.»

«Det er ingen som har påstått det. Absolutt ikke. Men en hammarbysupporter begikk en forferdelig voldshandling på et kjent hammarbyutested i nærvær av minst ett styremedlem i Hammarbyfansen. Derfor er det vel rimelig at vi spør.»

Det virket som han surmulte. Tidde. Kastet et blikk på Hjelm som forsøkte å se våken ut.

«Jeg vet omtrent hva det er,» sa Hjelm. «En frittstående supporterklubb. Noe som oppsto blant hammarbytilhengerne på begynnelsen av åttitallet.»

«Det stemmer,» sa mannen med tydelig stolthet. «Vi organiserer reisene til bortekampene og har åpne klubblokaler på Grafikvägen på torsdagskveldene og to timer til en halvtime før hver hjemmekamp. Det er vi som sørger for at det ikke utarter. Vi står for det eneste fargesprakende karnevalet i dette gråsprengte landet, og derfor blir vi øyeblikkelig mistenkeliggjort.»

«Dere er ikke mistenkeliggjort. Du er det, Jonas Andersson fra Enskede, du høyst personlig. Du er mistenkt for å holde tilbake identiteten til Kvarnenmorderen.»

«Kvarnenmorderen . . .»

«Aftonbladets navn på du-vet-godt-hvem.»

Jonas Andersson fra Enskede møtte Hjelms blikk uten å nøle.

«Jeg satt der selv og presset en jakke mot den knuste skallen til gutten. Jeg skjønte øyeblikkelig at vi kom til å få skylden. Nå har vi det gående igjen.»

«Så du gjerningsmannen?»

«Nei.»

«Hvor befant du deg?»

«Sammen med en gjeng ved veggen et stykke fra døren. Det var mye bråk og massevis av folk. Jeg så ingenting.»

«Du så ingenting?»

Hjelm ga opp. Det var fjerde gang denne dagen han sa disse ordene. Kerstin Holm skjønte at han kastet inn håndkleet og plukket opp stafettpinnen som var mistet. I denne klisjérekkefølgen.

«Vi gjør det lett for oss,» sa hun og la et papirark foran øynene på Jonas Andersson fra Enskede. «Dette er en skisse over Kvarnen. Når kom du, og hva så du hvor?»

«Jeg sto her, ved samme vegg som døren, sammen med omkring ti andre som tok peiling på sitteplasser et stykke inn i hjørnet. Vi kom cirka kvart på ni og var allerede litt fulle. Vi ble stående inntil veggen der og trykke.».

«Nå vel. Hadde gjengen ved bardisken kommet da?»

«Det var trengsel ved bardisken. Jeg vet ikke. Jeg sverger på at jeg ikke vet det. Det var mye bråk, kaotisk og masete. Skuffelsens tåker. 2-2 mot Kalmar hjemme. Sisteplassen gjort permanent. Alle var temmelig sure. Så ble det plutselig helt stille i noen sekunder. Det ble et tomrom i folkemassen. Og så ligger han der. Med knust hode. Jeg løp bort til ham og hjalp denne gutten med å holde jakken mot hodet. Det var mykt under jakken. Helt forferdelig. Det eneste jeg så, var at en hel gjeng løp mot døren.»

«En hel gjeng?»

«Ja visst. Sikkert tjue stykker som smatt ut før dørvaktene reagerte. De satt vel og røykte hasj.»

«Tjue hammarbytilhengere?»

«Andre også. Noen klarte til og med å komme seg ut etter at dørvaktene var på plass. De snakket seg vel ut. Men jeg så det ikke tydelig.»

«Det du så, var altså som en brottsjø mot utgangen?»

«Det kan man si. Litt uventet. De fleste pleier jo å reagere som den utspjåkete jentegjengen i hjørnet. Hyl og skrik og panikk. Men det var ganske mange som rett og slett løp sin vei.»

«Nå vel. Kan du forsøke å tenke igjennom hvordan det så ut med hjelp av skissen?»

Jonas Andersson trakk pusten tungt og stønnet. Så begynte han å peke litt omtrentlig på skissen. Han begynte med bordene ved vinduet.

«Jentene satt ved to bord nede i hjørnet. Tre av dem fikk regelrett panikk. På det tredje bordet nærmest døren – en gjeng datafrelste. Alle var der etterpå. Neste rad: i midten en gjeng hammarbyfans og en liten fyr som satt og leste. Stirret rett ned i boken. På den ene siden, mot veggen, noen jugoslaver. På den andre siden, nærmest oss, en gjeng pugghester. Så, på raden nærmest baren: homoen. To par som la beslag på et bord, og homoen presset inn ved samme bord. På bordet ved siden av: alkisene. Så, nærmest oss, et litt blandet selskap. Og på bordet her, ved døren, langs veggen, ved siden av oss, en hardkokt gjeng, ikke snauskaller, men nesten. De stakk av. Bortsett fra én.»

«Nå begynner det å bli komplisert. Den hardkokte gjengen. Hvor mange var de?»

«Vi sto ved siden av dem, forsøkte å snakke med dem, men de sa ikke et ord, satt bare stille, trakk seg unna hvis vi kom for nær, noen hørte til og med på musikk. Men ikke han som ble igjen. Snauskalle med bart. Det var fem av dem. Én ble igjen.»

«Hva var det mer? Homoen? Alkisene?»

«De ble igjen etterpå. Dem har dere. Homoen er Sveriges modigste. Sitter alltid og spaner på fansen. Vi har vent oss til det. Men nå stirret han bare på den lille fyren med boka. Alkisene kjente jeg ikke igjen, men de var typiske. Alkoholiserte kulturarbeidere som elsker sitt Södermalm. Har vel ikke gjort en kulturinnsats på tretti år.»

«Og ved siden av han som leste, noen jugoslaver?»

«Ja, tre-fire av dem. De snakket sammen. Den lille fyren med boka satt ved siden av dem, og han ble presset nærmere av hammarbytilhengerne.»

«Hvordan vet du at det var jugoslaver?»

«De så slik ut. Og de stakk av. Alle sammen.»

Kerstin Holm stoppet opp og leverte fra seg stafettpinnen. Hjelm hadde fått tid til å summe seg og var igjen beredt.

«Alle disse jugoslavene stormet altså mot utgangen med det samme Anders Lundström fikk ølkruset i skallen?».

«Ja visst. Der var det noe skummelt på gang, det er helt klart.»

«Du så mye til ikke å ha sett noe,» sa Hjelm med en lett déjà vu-fornemmelse.

«Jeg sitter i styret,» sa Jonas Andersson og så opp. «Jeg forsøker alltid å ha overblikk. Jeg beklager faktisk at jeg ikke hadde det rette overblikket. Jeg vil ta den skurken like mye som dere. Han har ødelagt flere års slit for å opparbeide goodwill.»

* * *

«Alkisene,» sa Paul Hjelm uforsiktig til fire gråsprengte herrer iført medtatte kordfløyelsjakker, flagrende hårmanker og hvitgrått skjegg av forskjellig slag.

«Hva sa du?» sa mannen til høyre.

«Hva behager?» sa mannen til venstre.

De to i midten så ut til å være utstoppet av en glad amatør på kveldskurs.

Hjelm skjerpet seg og snudde situasjonen på hodet.

«Så noen av dere hva alkisene ved baren på Kvarnen foretok seg i løpet av kvelden i går?»

«Dessverre var vi fordypet i akutte vesentligheter i det nevnte tidsrommet på nevnte sted,» sa mannen til venstre.

«Tør jeg spørre hvilke vesentligheter det dreide seg om?»

«Jo visst tør man det,» sa mannen til høyre. «Det er hermed bekreftet.»

«Et såkalt selvbesvarende spørsmål,» sa mannen til venstre.

De to i midten lente seg nå betenkelig mye mot hverandre som om sømmene holdt på å sprekke og stoppen velte ut.

«Kom til saken,» sa Paul Hjelm.

«Vi er Vreeswijks Venner,» sa han til høyre. «Vi hadde årsmøte.»

«Vi forsøker å få til et Cornelis-museum midt på Medborgarplatsen,» sa han til venstre. «Håpet er å kunne overtale muslimene til å synge 'Hönan Agda' fra minareten.»

«'Felicia adjö',» utbrøt han i midten til høyre,

«'Lasse liten blues',» repliserte han i midten til venstre.

Deretter gikk duoen på nytt i dekning.

«Det flerkulturelle samfunnet,» sa han til høyre med visjonær glans i øynene.

«Så dere i det hele tatt noe?»

Igjen ble det liv i midtduoen.

«Grimaser  . . .» sa den midterste venstre nøkternt.

« . . . og telegrammer,» fullførte den midterste høyre minst like nøkternt.

«Dere så altså grimaser og telegrammer på Kvarnen i går kveld?» sa Paul Hjelm og begynte å overveie å pensjonere seg. Men den selvlysende, branngule konvolutten med informasjon om det nye pensjonssystemet som nylig hadde dumpet ned i postkassen i rekkehuset i Norsborg, gjorde det uaktuelt. Han hadde regnet feil på atskillige tusenlapper i måneden. Akkurat som resten av det svenske folket i hans generasjon.

Midtduoen lente seg unisont fram over bordet og avbrøt de misfornøyde pensjonisttankene:

«1966,» sa den midterste venstre fortrolig.

«Uovertruffen plate,» sa den midterste høyre minst like fortrolig.

«Mitt moralske sinnelag gledet seg stort over å høre så ambisiøse planer om partnerbytte som ved nabobordet,» sa den venstre mens midtduoen sank sammen som om noen hadde mistet tråden.

«Og mitt moralske sinn gledet seg like mye over den flerkulturelle samtalen som pågikk ved bordet bortenfor,» sa den høyre.

«Kan jeg få spørre om dere vet hvorfor dere er her?» sa Hjelm og lurte på hvor det var blitt av Kerstin. Skift beite var et nærliggende uttrykk.

«Det kan du, ja.»

«Bare sett i gang.»

«Vet dere hvorfor dere er her?» spurte Paul Hjelm silkemykt.

«Dessverre ikke,» sa den høyre. «Vi regner med å bli utspurt av politiet en gang iblant. Slik er samfunnet vårt.»

«Outsidere,» sa den venstre gravalvorlig og nikket.

«Dere vet altså ikke engang at et menneske ble drept på Kvarnen i går?»

De ble faktisk tause og utvekslet forbausede blikk over hodene på midtduoen som nå var helt utslått.

«Vi skal selvfølgelig gjøre alt vi kan for å hjelpe til, men selve hendelsen gikk oss dessverre hus forbi.»

«Nærmest oss satt to ikke helt purunge par som var opptatt med en stadig livligere diskusjon om partnerbytte. Og bortenfor dem foregikk den flerkulturelle diskusjonen.»

«Dessuten gledet vi oss over at Kvarnen en sen onsdagskveld hadde plass til både musikklytting og lesing.»

«Ovid. Den blinde kongen som myrdet sin hustru.»

«Og siden sin mor. En betydelig kulturell skikkelse.»

«Jeg går ut fra at dere tenker på henholdsvis Oidipus og Orestes,» sa Paul Hjelm.

«Akkurat. Eller Ovid, som han også kalles.»

«Lokale variasjoner.»

«Og musikklyttingen?»

«Et helt bord borte ved døren satt og nøt seg gjennom det som kan ha vært en jazzkonsert. Én av dem hadde ørepropper.»

«Jeg kjente igjen måten å lytte på. Oppmerksomt. Som på jazz. Eller viser. Cornelis.»

«'Brevet från kolonin',» smelte midtduoen til for umiddelbart å vende tilbake til tomheten.

Hjelm studerte dem, en etter en, fra venstre mot høyre. Han hadde store problemer med å konsentrere seg. Han stønnet litt og stirret på notatene foran seg. 'Flerkulturell utveksling' sto det med kråketær som han ikke kjente igjen som sine egne.

«Hvorfor kaller dere samtalen som pågikk bortenfor partnerbytterne, for flerkulturell?» klarte han å få fram.

«Det var tydelig at det dreide seg om en svenske i samtale med sydlandske venner, trolig tyrkere.»

«Eller baskere.»

«Baskere?» utbrøt Hjelm.

«Eller noe lignende. Indere, kanskje. Trolig sørmongoler.»

«Begge parter snakket gebrokkent engelsk. Vi hørte bruddstykker av samtalen.»

«Engelsk? Og de satt tett innpå bokleseren?»

«Nettopp, men så forsvant de.»

«Da udåden ble begått,» konstaterte Hjelm.

«Som vi dessverre ikke fikk med oss. Men plutselig var de borte alle sammen. Kvinner skrek hvis jeg ikke husker feil. Parene gikk glipp av partnerbyttet siden kvinnene plutselig ble hysteriske. Muligens burde vi ha reagert på det.»

«Muligens,» tillot Hjelm seg å si. Muligens burde det ha ført til et øyeblikks ettertanke.

* * *

«Jo da, jeg så ham.»

Kerstin Holm og Paul Hjem så på hverandre og rettet siden et dobbelt granskende blikk mot mannen med det glattbarberte hodet og den pistrete, lyse barten.

«Du så ham?» sa Holm. «Det sa du ikke i går kveld på Kvarnen. Til nattpersonalet i Södermalmpolitiet sa du: 'Jeg så ingenting.'»

«Det var sent, jeg var både trøtt og litt full. Vi skulle akkurat til å bryte opp. De andre var allerede ute på gaten. Jeg ble værende for å betale. Det var min tur. Jeg var litt forbanna over at jeg måtte være igjen på Kvarnen mens de gikk videre til neste sted, så jeg tenkte ikke klart. Nå har jeg tenkt gjennom det, og jeg så ham.»

Den glattbarberte var i rundt tretti, hadde på seg en ganske elegant, lys dress med gult slips og var en skikkelig kraftpakke. Hjelm lurte på om jakkeermene skjulte en samling tatoveringer. Han bladde i papirene og fant utdraget av forbryterregisteret for Carlstedt, Eskil, 700217-1516, født i Bromma, selger, bosatt på Kungsholmen. Det var blankt. Ikke engang den minste trafikkforseelse.

Ingen tatoveringer.

«Nå vel,» sa Kerstin. «Hva så du?»

Eskil Carlstedt tok en kort pause, sugde inn luft som en bokser sniffer ammoniakk, og tok sats:

«Vi hadde bordet nærmest døren. Jeg satt med ryggen mot veggen og stirret altså mot bardisken. Vi kom dit ganske tidlig, ved halvåttetiden. Like over ni begynte hammarbytilhengerne å velte inn. De var litt sure, men knapt nok aggressive. En gjeng tok de siste sitteplassene ved siden av en unggutt som leste en bok. En annen gjeng samlet seg ved bordet vårt. Så kom en ny gjeng. Det var seks-sju stykker. De var litt annerledes. Aggresjonen lå liksom på lur. De stilte seg ved den nærmeste delen av bardisken. En gjeng til kom og stilte seg lengst bort. Mellom disse to heiagjengene sto disse smålendingene. Fire stykker. Så begynte de å gå til angrep. En av dem gjorde et utfall mot ansiktet til den største av smålendingene med en sammenrullet plakat. Han trakk seg unna sammen med en kamerat. De kom seg ut på gaten. Men to ble igjen. Det ble urolig. En av smålendingene puffet en unggutt over ende. Han reiste seg langsomt. Og så plutselig slo han bare til. Jeg holdt akkurat på å betale. Kameratene mine hadde jo allerede gått, og serveringsdamen sto litt i veien slik at jeg ikke så skikkelig det som hendte. Men jeg så ham da han løp forbi. Han hadde fortsatt hanken på ølkruset i hånden. Han hadde jeansjakke, t-skjorte med Hammarby trykt på, skjerf i hammarbyfarger, halvlangt, skittent, blondt hår og en liten bart.»

«Som din?» spurte Hjelm.

Eskil Carlstedt stirret fornærmet på ham.

«Nei,» sa han til slutt. «Overhodet ikke. Bondebart. Mekkerbart. Motorsykkelbart. Snusgjødslet. Gikk ned mot haken.»

«Kunne du kjenne ham igjen hvis du fikk se ham?»

«Det tror jeg, ja.»

«Hvor mange var dere?»

«Fem.»

«Men da dørvaktene sperret døren, var bare du igjen?»

«De andre hadde gått før det. De sto vel ute på gaten og ventet. Vi skulle videre til neste utested. Jeg ble igjen og betalte. Som sagt.»

«Som sagt mange ganger, ja,» sa Kerstin Holm. «Hvem var det?»

Eskil Carlstedt slo ut med armene, kastet et raskt blikk på armbåndsuret og strøk seg til slutt over den glatte skallen.

«Bare en kompisgjeng. Selgere. Vi gikk ut sammen et par ganger i uken. For å sjekke opp jenter.»

«Og høre på musikk,» sa Paul Hjelm.

Carlstedt stønnet.

«Musikk? Hør her – hvor lenge skal dette stå på? Jeg har ventet der ute i et par timer, og jeg har en jobb å passe.»

«Det finnes vitneutsagn om at dere satt helt stille. Minst én av dere hadde øretelefoner.»

Carlstedt ble sittende taus og se på ham. Under luggen, hvis han hadde hatt noen. Ettertenksomt.

«Jo, jeg forstår. Kalle spiller i en rockegruppe. Catwalks. Karl-Erik Bengtsson. Vi hørte på en demo. Det kan bli riktig bra. Platekontrakt på gang.»

«Hørte dere på alle sammen?»

«Jeg forstår ikke hva dette har med drapet å gjøre.»

«Hørte dere på alle sammen?»

«Ja. Vi hadde bare én båndspiller og måtte høre etter tur.»

«Øretelefonene ble altså sendt rundt?»

«Ja, det tok litt tid, så det ble ikke så mye snakk.»

«Og de andre? Kan vi få tak i dem?»

«Selvfølgelig. Men de er jo ikke vitner. De var allerede ute på gaten da det skjedde.»

«Det har vi notert. Husker du noe mer?»

«Hva da, for eksempel?» sukket Eskil Carlstedt og stirret demonstrativt på klokken.

«For eksempel hvilke andre som var til stede i lokalet. Vi leter etter vitner.»

«Men det var jo stappfullt. Vel, vel. De som sto, var nesten bare hammarbyfans. Før de kom, satt alle. Det var tomt ved bardisken, men alle sitteplasser var opptatt. Bortsett fra ved bordet der unggutten med boka satt. Der satte de første hammarbytilhengerne seg. Jentene satt nede ved vinduet. Ved siden av dem, nærmest oss, noen unge forretningsmenn eller datafyrer. Så gutten som leste. To halvgamle par som så kåte ut. En homoblotter. En gjeng trubadurer. Og nærmest oss en litt blandet forsamling, en gjeng som så ut som studenter.»

«Ingen andre,» sa Kerstin Holm.

Hjelm så oppmerksomt på henne.

«Ikke så vidt jeg husker. Men det var jo omkring tretti av disse tilhengerne. Halvparten forsvant sikkert før dørvaktene reagerte.»

«Men du mener at det blant Hammarbyfansen må finnes en hel del vitner?»

Eskil Carlstedt lo litt.

«Minst ti stykker stirret rett på det som skjedde. Men jeg tror ikke de kommer til å si noe.»

Hjelm reiste seg og bøyde seg fram over bordet.

«Da er det bare to ting igjen før du kan komme deg av sted til dette stevnemøtet ditt. For det første – bli med meg til polititegneren og lag en rekonstruksjon av gjerningsmannen. For det andre – legg igjen navn og adresse på de fire kameratene dine i resepsjonen her ute. Greit?»

«Greit,» sukket Eskil Carlstedt og kikket på klokken.

* * *

De satte stille med blikkene fortapt i hverandre. Eller kort og godt fortapt. Et par år tidligere hadde de ligget med hverandre. En enkelt gang. I Malmö. Under en intensiv jakt på den såkalte Maktmorderen. A-gruppens største – og ved nærmere ettertanke – eneste suksess. Mediene utropte dem til helter. Gruppen fikk permanent status som «Rikspolitisentralens spesielle enhet for voldskriminalitet av internasjonal karakter». Så kom Kentuckymorderen. Forholdet deres gikk over til vennskap. Et ganske dypt vennskap. De var i USA sammen. De samarbeidet med FBI og ble kalt Jalm & Halm etter et dumt komikerpar fra varieteene. Det gikk bra. De knekte en gammel gåte. De fanget en ettersøkt massemorder. Siden ble det tatt en feilaktig beslutning, og A-gruppens saga var slutt. Ondt blod går igjen.

Men det skulle de aldri mer si.

«Vi burde kunne legge ned virksomheten nå,» sa Hjelm. «Det er lunsjtid. Vi kan gå ut til det overfylte venterommet og si: Beklager, kom igjen i morgen. Ingen ville klandre oss.»

Han så inn i øynene hennes. Granskende. Forsøkte å se hva som foregikk. Og hun lot seg granske. Gransket tilbake.

«Nei,» sa hun.

«Nei,» sa han.

Og trolig klarte de faktisk å se hvor den andres tanker var på vei. Det dreide seg ikke bare om et slagsmål på et utested lenger.

Kerstin Holm trykket ned en knapp på en interntelefon, og en lang, hengslet mann i femtiårene kom inn. Iført treningsoverall som en campingturist som hadde gått seg vill.

«Stein Bergmark, ikke sant?» sa Kerstin Holm og rakte ham hånden. Han tok den og ga den galant en antydning til et kyss. Så hilste han mer mandig på Hjelm. Absurd mandig, syntes han da smerten kom, en anelse forsinket.

«Steinhomoen,» sa Stein Bergmark. Heiagjengen hadde truffet blink.

Øynene deres må ha uttrykt ikke lite forbauselse, for han la til da han brettet sammen den to meter lange kroppen mellom stolen og bordet.

«De vet ikke at jeg heter Stein, men de synes jeg er steintøff. To fluer i én smekk, kan man si.»

«Så du liker å kikke på heiagjengen?» sa Holm. «Og de godtar det?»

«Det virker vel tiltrekkende på deres egen latente homoseksualitet. Den som alltid lurer seg med når man omgås menn.»

«Har du klart å få med deg noen?»

«Oftere enn du tror, unge dame»

«Men denne gangen var det ikke heiagjengen du kikket på, eller hva?»

Den lange mannen lo.

«Jeg må tilstå at mitt begjær denne gangen søkte mer intellektuell stimulans. Eller i det minste pseudointellektuell. Antagelig følte det at mangelen var blitt akutt. Dere vet naturligvis at det mest truende med homoseksualiteten gjennom alle århundrer har vært dens klasseoverskridende karakter?»

«Du bor på Östermalm og er byråsjef i Patentverket.»

«Og har som viktigste omgang arbeidsløse hammarbytilhengere fra Bagarmossen og Rågsved.»

«Pseudointellektuell, sa du?»

«Gutten med boken.»

«Men hvorfor pseudo?»

«Det så litt kunstig ut med den boken. Som om han pranget med en dannelse han innerst inne ikke hadde. Og jeg var ikke alene om å kikke på ham, som du så smakfullt uttrykker det. Han var en riktig liten godbit. Dere skulle ikke tilfeldigvis ha adressen hans?»

«Ikke alene?»

«Nei,» sa Stein «Steinhomoen» Bergmark. «En gjeng machohomoer satt og stirret på ham hele tiden.»

«En gjeng machohomoer?»

«Akkurat nå oppfører du deg som min psykoanalytiker, unge dame. 500 spenn i timen for å gjenta det man nettopp har sagt.»

«Med den forskjell at jeg ikke tjener 500 spenn i timen.»

«Bordet ved siden av døren. Hvordan skal man beskrive dem? Skinheads som burde ha gitt seg med det for lengst. Høysvenske kroppsbyggere. Fem stykker.»

«Og alle stirret på han som leste?»

«Tre av dem. De med ryggen mot veggen. To satt med ryggen mot lokalet. De stirret ikke. Av naturlige årsaker.»

«Er det sikkert at det var han som leste, de stirret på?»

«Mitt konkurransebevisste begjær oppfattet i hvert fall saken slik. Jeg ble sjalu. Hvem velger en ål når han har fem biffer innen rekkevidde?»

«Hvilke andre satt i synsfeltet?»

«Men herregud, unge dame. I only had eyes for him.»

«Forsøk.»

Stein Bergmark satt urørlig. Et bilde tonte fram for hans indre øye.

«Jeg satt ved bordet nærmest bardisken. Ved siden av meg satt noen kulturarbeidere og diskuterte hvilken Cornelis-vise som burde synges fra den ennå ubygde minareten på den andre siden av Bjørns hage. Rett foran meg satt to par som helt uten blygsel drøftet seksuelle fantasier. Bak dem, ved siden av han som leste og inntil veggen, satt en del utenlandske menn og snakket engelsk med en svenske som satt med ryggen mot meg. De må ha hatt fri sikt til det som skjedde. Det samme gjelder studentene på den andre siden av han som leste, nærmest de som stirret, og noen av jentene nede ved vinduet, de som hadde fått seg en tår over tørsten.»

«Hm,» sa Kerstin Holm.

«Hm,» sa Paul Hjelm.

Steinhomoen la hendene bak nakken og lente seg tilbake.

«Men mitt ærede politiherskap,» utbrøt han. «Var det ikke et dødsfall vi skulle diskutere?»