Arne Dahl

Ondt blod

Oversatt av Anne Kirsti Solheim Larsen og Finn B. Larsen

Arne Dahl

Ondt blod

Oversatt av Anne Kirsti Solheim Larsen og Finn B. Larsen

1

Ordløs smerte, tenkte han. Nå vet jeg hva det er.

Lær for livet, tenkte han, og galgenhumorens latter var helt lydløs. Lær for døden, tenkte han, og i stedet for latter enda et stumt avgrunnsskrik.

Da smerten kom i et nytt angrep, visste han med en slags krystallklarhet at han hadde ledd sin siste latter.

Smerten ble ikke verre lenger. Med det han ennå kunne fornemme som en blanding av tilfredsstillelse og redsel, følte han at intensiteten hadde nådd toppen, og han forsto hvilken prosess det var som nå tok til.

Utforrennet.

Smertekurven steg ikke lenger, den flatet ut, og bortenfor skimtet han den bratte skråningen som like ubønnhørlig som en rutsjebanes sluttet i intet. Eller – og han kjempet mot tanken – hos Gud.

Porene i kroppen hans var vidåpne, små gapende munner som brølte det store hvorfor han selv ikke kunne brøle.

Bildene hadde begynt å komme; han visste at de ville komme. De kom allerede mens smerten økte til nivåer som han ikke engang i sin villeste fantasi hadde kunnet forestille seg. Han ble forbauset over de muligheter som hadde ligget skjult i ham i alle disse årene.

Dette fantes altså.

Mennesket bar altså slike intensitetspotensialer i seg.

Mens hele hans vesen eksploderte i kaskade etter kaskade, var det som om smerten ble fordrevet fra fingrer, kjønn, hals til et sted utenfor kroppen. Smerten ble på en måte allmenn, hevet seg over kroppen og invaderte hans – og han var tvunget til å tenke ordet – sjel, og hele tiden forsøkte han å holde tanken klar. Men da kom bildene.

Først hadde han kjempet for å beholde kontakten med omverdenen, og omverdenen var da ingenting annet enn gigantiske flyskrog som drev forbi utenfor den lille vindusgluggen – nå og da gled også den tause bøddelskikkelsen forbi med det dødbringende verktøyet sitt. Litt etter litt blandet de brølende flyene seg med bildene, og nå begynte også flyene å forvandle seg til skrikende avgrunnsånder.

Han fikk ingen orden på bildene, hvordan de kom, i hvilken rekkefølge, strukturen. Han så det uforglemmelige interiøret i sønnens fødestue, men selv var han ikke der, for mens sønnen ble født, hørte han seg selv kaste opp ute på toalettet. Men nå var han der, og det var vakkert luktfritt, lydløst. Livet gikk videre i renhet. Han hilste på mennesker han kjente igjen som store forfattere. Han gled gjennom tradisjonsrike og fornemme korridorer. Han så at han elsket med sin kone, og ansiktsuttrykket hennes var lykksalig på en måte han aldri hadde sett. Han sto på en talerstol, folk applauderte vilt. Nye korridorer, møter, sammenkomster. Han var på TV, gjenstand for beundrende blikk. Han så seg selv skrive med glødende lidenskap, han så seg selv lese bok etter bok, papirstabel etter papirstabel. Men når pausene i smerten kom, og drønnet fra flyet førte ham tilbake, slo det ham at det eneste han så, var seg selv som leste og skrev, aldri hva han leste og skrev. I de korte pausene da han fikk igjen pusten, begynte han å spørre seg selv hva det betydde.

Nå begynte nedsynkingen, det merket han tydelig. Når stingene kom, traff de ikke lenger ham. Han var på flukt fra plageånden sin, han skulle seire. Han klarte til og med å spytte på ham, og det eneste svaret var en knasende lyd og en liten, lett forhøyning av smerten. Ut av mørket kom en brølende drage, og den ble et fly som la et dvelende slør over en fotballbane der sønnen kastet urolige blikk mot sidelinjen. Han vinket til ham, men sønnen så ham ikke, han vinket villere, skrek høyere, men sønnen så bare mer og mer resignert ut til han lagde selvmål i distraksjon eller protest. Så den unge kvinnen ved bokhyllen, det imponerte blikket. De går langs den store gaten og viser ivrig sin generasjonsoverskridende kjærlighet. På den andre siden to helt urørlige skikkelser, sønnen og konen, og han ser dem, stopper og gir henne et lidenskapelig kyss. Han jogger, trener. Den lille nålen trenger ned i hodebunnen gang på gang, og til slutt ligger den stolte hårlokken igjen på plass. Mobiltelefonen ringer under debatten på bokmessen, ny sønn, champagnekorkene smeller, og når han kommer hjem, er de borte. Og han leser igjen, og i en siste bevissthetsforskyvning synes han at noe av alt det han har lest og skrevet, burde fly forbi, men det eneste han ser, er seg selv lese og skrive, og i en siste lysende klarhet som gjør at han synes han dør i sannhet, innser han at ingenting av det han har lest og skrevet, har betydd noe. Han kunne like gjerne ha gjort hva som helst annet.

Han tenker på truslene. «Ingen vil kunne høre skrikene dine.» Han tenker på at han ikke tok truslene på alvor. For han hadde en mistanke om at . . . Et siste smerteblaff dreper den siste tanken.

Så begynner slutten. Smerten svinner hen. Bildene er raske nå. Det er som om det hastet.

Han går i demonstrasjonstoget, politiet svinger køllene over ham. Han står ute på sommerengen, hesten skyter fart mot ham. En liten orm smetter ned i gummistøvlene hans og åler seg mellom tærne. Faren ser åndsfraværende på tegningen hans av den enorme ormen. Skyene driver forbi ovenfor kalesjekanten, og han synes han ser en katt bevege seg der oppe. Søt melk spruter over ansiktet hans. Den tykke, lysegrønne tråden viser vei, og han beveger seg gjennom mørke, kjøttaktige kanaler.

Så beveger han seg ikke lenger.

Et eller annet sted tenker han: «For en ynkelig måte å dø på.»

2

At det eksisterte ubevegelige morgener, var Paul Hjelm overbevist om. Og at denne sensommermorgenen var nettopp en slik, var han helt sikker på. Ikke et blad rørte seg i de halvvisne beplantningene i gårdsrommet. Heller ikke et støvkorn rørte seg inne på kontoret, der han sto og stirret ut. Dessuten var ekstremt få hjerneceller i bevegelse i hodeskallen hans. Det var med andre ord en ubevegelig morgen i politihuset på Kungsholmen i Stockholm.

Dessverre hadde det også vært et ubevegelig år. Paul Hjelm tilhørte den politistyrken som året før hadde ledet etterforskningen av de mye omtalte, såkalte Maktmordene, der en massemorder målbevisst begynte å utradere eliten i svensk næringsliv. Siden arbeidet ble en suksess, fikk gruppen permanent status som en spesialenhet innenfor kriminalpolitiet, en ressursreserve som kunne settes inn ved «voldsforbrytelser av internasjonal karakter», som den formelle formuleringen lød. I praksis dreide det seg om å være forberedt på den nye formen for kriminalitet som ennå ikke helt hadde nådd Sveriges grenser.

Der lå også problemet. Ingen flere typiske «forbrytelser av internasjonal karakter» hadde hjemsøkt riket det siste året. Og derfor ble det reist stadig mer intern kritikk mot A-gruppens eksistens.

Egentlig het den ikke A-gruppen, det var et navn som de i lett panikk hadde funnet på da gruppen på kort varsel ble dannet for halvannet år siden. Av formelle og eksistensberettigende grunner het gruppen nå «Kriminalpolitiets spesielle enhet for forbrytelser av internasjonal karakter», og siden denne betegnelsen var umulig å si høyt uten å begynne å le, fortsatte den uoffisielt å gå under navnet A-gruppen, som i og for seg også var ganske komisk, men i alle fall hadde en viss affeksjonsverdi. Og nå var de svært nær ved å gå over i historien. Relativt arbeidsledige, offentlige ansatte var knapt tidens melodi, og gruppen var i ferd med å forvitre. Den fikk diverse strøjobber, og medlemmene ble lånt ut hit og dit. Til tross for at den formelle sjefen, Waldemar Mörner, politiinspektør i kriminalpolitiet, slet som et dyr, lot det til at A-gruppen snart var en saga blott.

Det som skulle til, var en robust massemorder. Av robust internasjonal karakter.

Paul Hjelm stirret tomt og ubevegelig på den ubevegelige morgenen, så et lite løv, et av de få gule, skjelve og falle ned på gårdsrommets triste betong. Og som om det hadde vært et forvarsel om orkan, skvatt han til, og dette fikk ham til å rette seg opp. Han gikk bort til et medtatt barberspeil som var spikret opp på veggen i det anonyme kontoret, og betraktet blemmen sin.

Under jakten på Maktmorderen hadde en rød flekk begynt å vokse fram på kinnet, og et menneske som hadde stått ham svært nær, hadde sagt at blemmen så ut som et hjerte. Det var lenge siden. Hun sto ham ikke lenger nær, og den som i stedet gjorde det, syntes stort sett at den var vemmelig.

Han tenkte tilbake på Maktmordtiden med en blanding av vemod og følelse av uvirkelighet. Det hadde vært en merkelig tid, en underlig blanding av profesjonell suksess og personlig katastrofe. Og fornyelse, plagsom på den måten som fornyelse alltid er plagsom.

Hans kone Cilla hadde forlatt ham. Han ble alene med barna ute i rekkehuset i Norsborg midt under en av landets viktigste drapsetterforskninger noen gang. Barna måtte gå for lut og kaldt vann mens han selv ble trukket stadig dypere inn i saken og fant tveegget, erotisk trøst hos en kollega. Han hadde fortsatt problemer med å skille det som virkelig hadde hendt mellom dem, fra det han innbilte seg.

Men i og med at saken ble løst, ble livets tog igjen penset inn på vanens spor, slik han i lyriske øyeblikk pleide å uttrykke det, og vogn etter vogn kom inn fra sidespor etter sidespor og fikk plass på stambanen helt til det gamle toget Hjelm lignet seg selv igjen. Cilla kom tilbake, familielivet ble normalisert, A-gruppen og ikke minst han selv ble utropt til helter, gruppen fikk permanent status, han ble forfremmet og fikk normal arbeidstid, et par av kollegene ble nære venner, den kvinnelige kollegaen fikk seg en ny mann, roen vendte tilbake, og alt var fryd og gammen.

Spørsmålet er om han til slutt fikk en overdose av ro, fryd og gammen, for plutselig en dag etter det knappe halve året som det tok å knytte igjen Maktmordsekken og sørge for en dom, så han i en brå utzooming at stambanen ble forvandlet til en liten modelljernbane, og at det han trodde var åpne vidder og uendelige himmelrom, i høyden var sementgulvet, veggene og taket i et lite hobbyrom, og togets raske flukt var ikke annet enn en stadig gjentatt sirkelgang.

Samtidig med at han begynte å sette spørsmålstegn ved A-gruppens eksistens, dukket det opp en hel rekke spørsmålstegn. Det føltes stadig mer som om tilbakekomsten til de gamle hjulsporene bare var en iscenesettelse av dem. Som om alt var et falsum, som om det ikke fantes noen grunnmur under bygget, som om det minste lille vindpust kunne velte det over ende.

Hjelm så på seg selv i speilet. Drøyt 40 år, mellomblondt, standardsvensk hår med stadig høyere hårfeste, et lite oppsiktsvekkende utseende generelt. Bortsett fra blemmen, som han løsnet en liten skinnfille fra og strøk litt hudkrem på før han gikk tilbake til vinduet. Morgenen var fortsatt ubevegelig. Det lille, gule bladet lå helt stille nøyaktig på den plassen det hadde landet. Ingen vindkast hadde hjemsøkt politihusets gårdsrom mens han hadde vært borte.

Det som trengtes, var en robust massemorder. Av robust internasjonal karakter. Tenkte Paul Hjelm og gled tilbake inn i sin orgie av selvmedlidenhet.

Jo visst hadde Cilla kommet tilbake. Jo visst hadde han selv kommet tilbake. Men ikke én eneste gang hadde de diskutert hva de egentlig hadde gjort og følt under separasjonen. Først hadde han tatt det som et tegn på gjensidig tillit, men så dukket mistanken opp om at det dreide seg om en kløft som de aldri ville komme over, bortsett fra med kunstige midler. Og hvordan var det egentlig med barna? Danne var 16 år nå, Tova snart 14, og iblant når han fanget de unnvikende sideblikkene deres, spurte han seg selv om all kapitalen av fortrolighet var brukt opp. Hadde den underlige sommeren for drøyt ett år siden satt spor som skulle prege andre menneskers tilværelse lenge etter at han selv var død? Tanken gjorde ham svimmel.

Og forholdet til Kerstin Holm, kollegaen, syntes også å ha kommet inn i en ny fase. Flere ganger om dagen støtte de på hverandre, og hvert møte føltes mer og mer anstrengt. Bak blikkene de utvekslet, skjulte det seg avgrunner det ennå ikke var bygd bro over, men i blikkene lå det et voksende behov for å gjøre det. Ikke engang det gode forholdet til Jan-Olov Hultin, sjefen, og til kollegene Gunnar Nyberg og Jorge Chavez var helt som det skulle være. Han så for seg at det lille modelltoget gikk rundt og rundt inne i sitt lukkede rom.

Og så til slutt den uhyggelige mistanken om at det eneste som hittil hadde forandret seg, var – han selv. For der hadde jo virkelig saker og ting forandret seg. Han merket at han lyttet til musikk han aldri hadde vært i nærheten av tidligere, og ble oppslukt av bøker han ikke hadde ant eksisterte. Han kastet et blikk mot skrivebordet, der en bærbar CD-spiller og en fillete pocketbok sto rygg mot rygg. På CD-en fantes noe så mystisk som John Coltranes Meditations, en av mestersaksofonistens siste plater, en merkelig blanding av vill improvisasjon og stille andakt, og boken var Kafkas Amerika, den minst omtalte av romanene hans, men på sett og vis den mest kuriøse. Det hendelsesforløpet som settes i gang når den unge Karl skal gå i land i New Yorks havn, merker at han har glemt paraplyen og vender tilbake til dampbåten, kunne Paul Hjelm aldri glemme. Han var overbevist om at det var den slags scener som kommer tilbake i ens indre når man er på vei til å dø.

Enkelte ganger ga han bøkene og musikken skylden for bildene av modelljernbanen. Kanskje han hadde vært lykkeligere hvis han fortsatt hadde sett åpne vidder og lange, rette strekninger rundt seg.

Blikket vendte tilbake til gårdsrommet. Det lille, gule bladet lå der fortsatt. Alt var ubevegelig.

Så, plutselig, uten forvarsel, ble bladet løftet opp som i en spiralformet virvelvind, flere blader ble slitt løs, både gule og grønne, og oppførte en vill og broket dans mellom politihusfasadene. Så sluttet den like brått, og den ensomme virvelvinden dro usynlig videre. Alt som var igjen, var en ensom løvhaug på den triste sementen.

Døren ble revet opp. Jorge Chavez kom inn. Når den 30 år gamle energibunten som han delte kontor med, var i nærheten, følte Hjelm seg alltid ti år eldre. Men etter hvert hadde han funnet seg i det, for Chavez var nå en av de aller beste vennene hans. Han hadde kommet til A-gruppen via Sundsvalls politidistrikt, der han hadde kalt seg Norrlands eneste svartskallepurk. Men egentlig var han fra Stockholm, sønn av chilenske flyktninger i Rågsved. Hjelm forsto aldri helt hvordan Chavez hadde klart de fysiske kravene for å komme inn på politiskolen. Han var ikke mer enn 170 cm høy. På den annen side var han en av landest skarpeste politibetjenter, i hvert fall den mest energiske Hjelm noen gang hadde truffet på. Dessuten var han jazzbasist på elitenivå.

Den kompakte lille skikkelsen gled lydløst bort mot sin ende av det doble skrivebordet, tok skulderhylsteret fra stolen, spente det på seg, kontrollerte tjenestepistolen og tok på seg den sommerlette linjakken.

«Noe er på gang,» sa han kort. «Det er full fart i korridorene.»

Litt nølende gjorde Hjelm det samme som Chavez.

«Hvor full fart?»

«Vanskelig å si. Men vi får høre Hultins stemme om et halvt minutt, det kan du være sikker på. Skal vi vedde?»

Paul Hjelm ristet på hodet. Han så på CD-en og boken på skrivebordet, kastet et blikk mot løvhaugen på gårdsplassen, rettet seg opp og tok plass i lokomotivet. Tiden fikk en ny form.

En stemme, kort og kontant, hørtes i interntelefonen. Den tilhørte A-gruppens operative leder, politiavdelingssjef Jan-Olov Hultin: «Møte. Samtlige. Umiddelbart.»

Hjelm knappet skinnjakken over skulderhylsteret og var helhjertet på plass. Sammen småløp de to mot det som en gang hadde gått under navnet «kampsentralen», og som kanskje, tenkte Hjelm håpefullt, skulle bli kalt det igjen. Halvveis nede i korridoren ble en dør slengt opp rett i ansiktet på Chavez. Viggo Norlander dukket opp, men kommenterte ikke hendelsen. Fra å ha vært gruppens prektige paragrafrytter hadde Norlander nå forvandlet seg til å bli gruppens bad boy. De gamle, slitte byråkratklærne var etter Maktmordene blitt erstattet av moteriktige plagg og skinnklær. Det lette mageflesket var erstattet av en skikkelig vom.

Resten av gruppen var allerede på plass da Norlander og Hjelm tumlet inn. Chavez kom like etter med et lommetørkle trykket mot nesen. Politiavdelingssjef Jan-Olov Hultin sendte ham et skeptisk blikk fra kateteret i den lille, anonyme forelesningssalen der han satt og skulte som en sur lærer. De små brillene satt på plass som en liten og helt naturlig utvekst på den store nesen. Ingen nytent glød glimtet i øynene hans, men muligens ulmet det litt i øyekrokene. Han kremtet.

Kjernetroppen var på plass. Alle hadde som vanlig kommet tidlig for å kunne gå hjem tidlig, ingen var kommandert ut på en uforståelig straffeeksersis. Det var en hendelse som så ut som en tanke. Gunnar Nyberg, Arto Söderstedt og Kerstin Holm satt allerede lengst framme. Nyberg og Söderstedt tilhørte samme generasjon som Norlander og var altså en del år eldre enn Hjelm og mange år eldre enn Chavez. Holm befant seg et eller annet sted midt mellom de to siste. Hun var gruppens eneste kvinne, en mørk, liten Göteborg-jente med ben i nesen. Hun var den tredje i den hjernetrioen hun mente hun dannet sammen med Hjelm og Chavez. På den annen side hadde hun mye til felles med gruppens gedigne kraftkar, Gunnar Nyberg, som hun delte kontor med. Begge sang i kor og skammet seg ikke for å overraske med intimkonserter inne på kontoret. Nyberg hadde en broket fortid som brutal steroidhøy bodybuilder. Nå var han en spak, middelaldrende mann, et kvapset kjøttberg som sang vakkert, og som likevel kunne ta fram de gamle kunstene når behovet meldte seg. Det hadde han gjort i Maktmordtiden, da han med en kule i halsen stoppet en akselererende bil og gjorde den kampudyktig. Söderstedt var på sin side den som stakk seg mest ut av hele gruppen: urfinsk, en kritthvit tidligere toppadvokat før samvittigheten fikk ham til å slutte. Han jobbet alltid litt for seg selv og fulgte sine egne merkelige spor langt på siden av allfarveien.

Norlander, Chavez og Hjelm satte seg på stolene bak trioen. Hultin sa med sin sedvanlig toneløse stemme: «En svensk statsborger er blitt drept i USA. Men ikke hvem som helst, ikke hvor som helst, og ikke av hvem som helst. En vel ansett og kjent litteraturkritiker ble for noen timer siden tatt av dage på Newark-flyplassen utenfor New York. Han ble torturert på bestialsk vis av en geskjeftig massemorder som har vært i sving i et par tiår. Så langt har dette ingenting med oss å gjøre.»

Tydeligvis var tiden inne for en av Hultins kunstpauser, for det som fulgte, var en slik. Han fortsatte: «Vårt lille dilemma er at denne robuste massemorderen av robust, internasjonal type er på vei hit.»

Igjen taushet, kanskje noe mer ladet.

«Informasjonen fra FBI går ut på at morderen tok litteraturkritikerens plass på flyet. I dette øyeblikk befinner han seg på flight SK 904, som kommer til Arlanda om knapt en time, klokken 8.10. Flyet har til sammen 163 passasjerer, og New York-politiet har valgt ikke å opplyse besetningen om situasjonen. I øyeblikket aner vi ingenting om drapsmannens identitet, noe som i og for seg ikke er så rart med tanke på at han har lurt FBI i 20 år. Men FBI har tydeligvis visse forhåpninger om å finne fram til navnet han reiser under før flyet lander. Jeg har en åpen linje til en spesialagent Larner i New York, og vi trenger altså to parallelle planer. For det første: Vi får navnet tidsnok, og da risikerer vi håndgemeng. For det andre: Vi får ikke navnet i tide, og da må vi blant 163 passasjerer forsøke å finne fram til en utspekulert massemorder med disse særtrekkene: hvit, mann, sannsynligvis over 45 år gammel.»

Hultin reiste seg og trakk opp glidelåsen på den gamle sportsjakken slik at pistolkolben i skulderhylsteret ikke var synlig. Han bøyde seg fram.

«Det hele er egentlig svært enkelt,» sa han stillferdig. «Hvis vi mislykkes, har Sverige importert sin første ekte amerikanske massemorder. La oss unngå det.»

Da han gikk til det ventende helikopteret, etterlot han seg følgende visdomsord: «Verden blir mindre, mine damer og herrer. Verden blir mindre.»

3

Den umåtelige, uerstattelige stillheten som alltid innfant seg, kom i pulserende bølger av lykksalighet. Han visste at han aldri kom til å slutte.

Der ute strakte den ufattelige tomheten seg med jorden som et lite unntak man kunne se bort fra. En guddommelig fuglelort på den store perfeksjonens hvite ark, en blekkflekk i protokollen som hadde ødelagt guddommelighetens uinnskrenkede guddommelighet.

En tynn pleksiglassplate skilte ham fra intethetens store, sugende hulrom som freden gjorde ham delaktig i. Han smeltet sammen med det i guddommelig gyngende bevegelser.

Bildene ble drevet bort av stillhetens skygynge. De var fjerne nå. Han kunne til og med tenke på dem. Og ikke et øyeblikk forsvant det fredfylte smilet fra leppene hans.

Han kunne til og med tenke på turen ned i kjelleren. Den var ikke bilder nå – da måtte den manes bort, røykes ut med offerrøyk – men en beretning, en logisk sammenhengende struktur. Og selv om han visste at den snart skulle gå tapt igjen og kalle på sin offerrøyk, klarte han å nyte den plutselige, glassklare fullendelsen.

Han var på vei.

Han var på vei nedover den trappen han ikke visste fantes, ned i den kjelleren han ikke visste fantes. Den hemmelige døren i garderoben. Den uforglemmelige, søtfuktige luften i trappen. De lydløse sementtrappetrinnene som tilsynelatende varte i det uendelige. Gelenderets råfuktige kjølighet.

Innvielsens helt selvfølgelige følgeriktighet. Da blikket kunne løftes og trinn avløse trinn i trappen ned i urmørket, var logikken så uomtvistelig. Han var blitt utvalgt.

En sirkel måtte sluttes. Det var det som måtte gjøres nå. Siden kunne han begynne for alvor.

Trappen førte videre. Alt streif av lys forsvant. Han famlet seg videre, skritt for skritt.

Han tillot seg en pause mens stillheten vugget ham nærmere den befriende søvnen. Han fulgte den ufullkomne flyvingens ufullkomne gynging ut mot evighetens perfekte gynging.

Et annet lys ble synlig, et helt annet lys, og det fulgte hans siste trinn ned trappen. Som i en ikonramme rundt et mørke lysere enn noe lys strømmet lyset ut fra baksiden av døren. En glorie viste veien. En gyllen ramme rundt et framtidig kunstverk.

Som nå skulle fullbyrdes.

Han gløttet på døren til tusenårsriket.

Utenfor vinduet gled Store Bjørn sammen med Lille Bjørn til en enda større bjørn.

«Tonight we can offer you the spesial SAS Swedish-American long drink for a long night's flight, sir,» hørte han en myk kvinnerøst halvsynge.

Men da sov han allerede.

4

A-gruppen lettet fra politihusets helikopterplattform klokken 07.23 onsdag den 3. september. De syv utgjorde en enhet som egentlig ikke lenger fantes. Et kort øyeblikk tenkte Paul Hjelm at de bare etterlignet en forgangen enhet, men tanken forsvant fort, og han fokuserte på oppgaven. Som alle de andre.

Han satt inneklemt mellom Gunnar Nybergs lett pesende kjempekropp og Arto Söderstedts desto magrere skjeletthylster. Vis-à-vis ble Kerstins lille, mørke skikkelse sammentrykt mellom Viggo Norlanders etter hvert ytterst veltrente middelaldermuskler og Jorge Chavez' ungdommelige, uberørte kompakthet. Mellom de to rekkene hukte Jan-Olov Hultin seg ned med en så imponerende mengde papir som det ikke burde ha vært mulig å samle sammen på så kort varsel, og i en stilling som ikke burde ha vært mulig for en mann i 60-årene, selv om han fortsatt var en knallhard forsvarsspiller på bedriftslaget. Han lirket brillene på plass på monumentalnesen, og helikopterduringen forandret den toneløse stemmen en anelse.

«Dette blir vanskelig. Arlanda- og Märsta-politiet er allerede på plass. Horder av bevæpnet politi har en stund løpt rundt i ankomsthallen og truet turistene med grov mishandling. Jeg tror at jeg har fått dem unna nå. Vi står overfor en mann som ikke viker tilbake for noen ting, så mye har jeg forstått, en velprogrammert drapsmaskin, og hvis han begynner å få mistanke om noe, risikerer vi blodbad og gisseldrama og det verst tenkelige scenarioet. Vi må derfor gå fram med stor forsiktighet.»

Hultin bladde i flagrende papirer.

«Det er over 150 mennesker på flyet, og vi kan ikke godt jage samtlige inn i en gammel hangar og kontrollere dem én og én. Da ville vi sannsynligvis ta livet av flere av dem. Det er dette som gjelder: grundig passkontroll under vår overvåking selvfølgelig, ekstrem årvåkenhet når det gjelder hvite, middelaldrende menn som reiser alene. Det er sikkert en del av dem på en typisk business class-flight. Dessuten har tollen utstyrt oss med et slags datakamera som gjør at passkontrolløren raskt kan fotografere samtlige passfotoer. Passkontrolløren kommer ikke til å være alene i vaktrommet sitt, for der skal dere finnes i bakgrunnen. Dere blir i praksis usynlige utenfra. Jeg har fått ned antallet passkontroller til to, og det kommer til å forårsake en del forstyrrelser i passasjerstrømmen. Poenget er at det gjør strømmen oversiktlig. I disse to passkontrollene plasserer vi Kerstin og Viggo. Nøyaktighet, årvåkenhet og forsiktighet anbefales. Grip inn bare på svært sterke indikasjoner, ellers gjelder radiokontakt. Under den i og for seg kritiske passasjen gjennom transitthallen fra gate til passkontroll, en rett strekning forbi barer og butikker, burde risikoen være mindre siden det ikke finnes noen utgang der. Jeg har plassert Märsta-politiet i transitthallen under ledelse av Arto. Du, Arto, skal altså opp til den aktuelle gaten, der en gruppe Märsta-spanere venter. Sørg framfor alt for at de er usynlige. Deres oppgave er å forsøke å sørge for at ingen stikker seg bort på vei mot passkontrollen. Plasser folk på toaletter, i butikker, i alle tilgjengelige rom. Det er ikke så mange av dem. Vi andre skal spre oss i ankomsthallen og utenfor, for hvis noe kommer til å skje, så er det der, alt tyder på det. Artos jobb er egentlig bare å få hele flokken fram til passkontrollen. Være sauegjeter.»

«Kommer det andre fly inn samtidig?» spurte Arto Söderstedt på klingende, nesten overdrevent, finlandsk-svensk og stirret skeptisk ned på E4, som lignet et elveløp. De fulgte motorveien som en heliumfylt Donaulekter. «Svarte får,» la han til nesten lydløst. Hjelm hørte ham og sendte ham et beskt sideblikk.

Hultin foretok et nytt dykk i det vindpiskede papirhavet.

«Ingen andre ankomster i umiddelbar nærhet, nei.»

«Og de bevæpnede betjentene?» sa Nyberg.

«De kommer til å være umiddelbart tilgjengelige. Men bare hvis behovet melder seg.»

«Sikkerhetspolitiet?» spurte Söderstedt.

Arto Söderstedt nevnte gjerne sikkerhetspolitiet. Gruppens arbeidsområde tangerte med usvikelig presisjon sikkerhetspolitiets, og det gjorde at det stadig forekom overlappinger og konflikter. Alle hadde i friskt minne maktmordgalskapen da sikkerhetspolitiet på det groveste hadde sabotert etterforskningen.

«De kommer nok til å være der,» nikket Hultin med et sukk. «Men siden vi aldri får vite særlig mye, opptrer vi som om de ikke var der. Nåvel. Som dere vet, finnes det bare én utgang fra ankomsthallen som etter tollen deler seg i to som en T like innenfor hovedinngangen. Vi trenger én mann på hver side like utenfor. Gunnar, Jorge, Paul og jeg selv forsøker å se så lite politiaktige ut som mulig et eller annet sted ved bagasjebåndet for å få et overblikk over selve ankomsthallen. Det blir altså en slags kontroll i fire faser: først gaten, Arto med medhjelpere, så passkontrollen, Kerstin og Viggo, siden ankomsthallen, Paul og jeg, og til sist utgangen, Gunnar og Jorge. Er dette klart?»

«Strukturen er krystallklar,» sa Hjelm. «Spørsmålet er hvordan den tåler møtet med mer enn hundre jetlag-passasjerer i bakrus.»

Hultin lot replikken passere uten å blunke. Han fortsatte: «Alt dette bygger altså på at vi raskt skal kunne gå over fra plan A til plan B. Hvis vi får navnet vår mann bruker, fra USA før passasjerene når passkontrollen, er det det vi må fokusere på. Da må han pågripes på stedet – hvis han ikke har byttet identitet oppe i flyet, selvfølgelig. Er det klart? Da øker ansvaret radikalt for Viggo og Kerstin i passkontrollene. Det er plan B, men inntil videre gjelder plan A: at vi ikke har den fjerneste anelse om hvem han er. Klokken er nå . . . 07.34, og hvert øyeblikk som helst» – mobiltelefonen ringte med en tåpelig Mikke Mus-lyd som Hultin kvalte med et raskt håndgrep – «kommer spesialagent Larmer til å gi lyd fra seg.»

Han svarte og snudde seg bort. E4 gled nå fram mellom eksosgjødslede åkrer prydet med en og annen tapper traktor. Det var en klar sensommerdag som innvarslet høsten. Sommeren er slutt, tenkte Hjelm skjebnetungt. Høst over Sverige, fortsatte den indre stemmen med patetisk skjelving.

Et ytterst vanskapt bygningskompleks tårnet seg opp bortenfor åkrene i det fjerne.

«Arlanda-stad, ikke sant?» ropte Kerstin Holm.

«Umiskjennelig,» repliserte Arto Söderstedt.

«Om fem minutter er vi der,» sa Gunnar Nyberg.

«But why?» skrek Hultin plutselig. Så lyttet han en stund og avsluttet samtalen.

«Nei,» sa han. «De klarte ikke å få fram navnet. Det virker som om drapsmannen avbestilte i den drepte svenskens navn og like etterpå booket den tomme plassen i sitt eget falske. Det er det eneste navnet vi har å gå etter, og jeg begriper ikke hvorfor det tar så lang tid å få fram navnet som ble booket sist på denne flighten. Plan A gjelder altså inntil videre.»

Helikopteret fjernet seg fra E4 og svingte inn over Arlanda-skogene. Det kom til Arlanda International 24 minutter før flight Sk 904 fra New York, og fem minutter senere hadde samtlige i A-gruppen inntatt plassene sine.

Chavez skulle holde utkikk innenfor dørene i hovedinngangen. Han pløyde seg gjennom en ennå ikke for avskrekkende forsamling forhenværende og framtidige turister og slo seg ned på en benk ved en Coca-Cola-automat med fritt utsyn over sitt ansvarsområde: utgangen som lå lengst fra tollen. Falkeblikket var koblet inn. Ambisjonsnivået lå som vanlig like over makspunktet.

Et halvt minutt senere kom Gunnar Nyberg, en anelse mer utmattet av helikopterturen. Han slo seg ned ved et kafébord og snudde ansiktet, som både svettet og kaldsvettet, mot Chavez og den andre halvparten av utgangen. Han følte et sterkt behov for ekstra energi og bestilte en boks sportsdrikke av et merke han kjente igjen fra sin aktive bodybuilder-karriere. Han tømte halvliteren i én slurk og skjønte at drikken nå ble lagd av det som kunne vris ut av gjenglemte treningsklær samlet inn fra samtlige gymsaler på jordkloden. Muligens gjenopprettet han væskebalansen. Sikkert var det at han gjenopprettet kvalmebalansen.

Mellom de to kom en lett gjenkjennelig kvintett mot strømmen inn gjennom tollen. Hultin stoppet og vekslet noen ord med det tydelig nervøse tollpersonalet og sluttet seg til de andre fire inne i ankomsthallen. Han plasserte seg sist i en kø som snodde seg fram mot valutavekslingen, med godt overblikk over hele hallen. Resten av gruppen fortsatte bortover mot passkontrollen til Hjelm falt fra og ble stående og stirre tomt på et stillestående bagasjebånd. Sjelden har en politimann sett så mye ut som en politimann, og jo mer han anstrengte seg for ikke å se ut som en politimann, desto mer så han ut som en slik. Da han kjente hvordan blålyset gikk rundt oppe på hodeskallen hans, ga han opp å anstrenge seg og lyktes på den måten klart bedre. Han satte seg på en benk og bladde i en brosjyre med et innhold som i all evighet skulle forbli ukjent for ham.

Framme ved passkontrollen ble de gjenværende møtt av en høyere tjenestemann som slapp Norlander og Holm inn i hvert sitt passkontrollavlukke, der de havnet på en liten og ubekvem krakk bak passkontrolløren. Det var nesten ikke mulig å se dem utenfra, og hvis noen fikk øye på dem, ville det ikke virke unormalt på noen måte. De slo seg til ro og ventet på angrepet.

Så var det bare én igjen. Arto Söderstedt bante seg vei forbi passkontrollkøen og kjørte slalåm mellom noen etternølere oppover rulletrappen til transitthallen. Han behøvde ikke konsultere monitorene for å finne riktig gate. En samling lett gjenkjennelige herrer klarte å sitte og signalisere Politi utenfor gate 10. Söderstedt samlet Märsta-politibetjentene og utplasserte dem. Etter et raskt overblikk viste det seg at toalettene var de eneste separate rommene. Han plasserte en politibetjent på hvert toalett og sørget for at alle personalrommene og lignende var forsvarlig stengt. Det som sto igjen, var taxfreebutikker, barer og kaféer. Han sørget for at en betjent som het Adolfsson, stilte seg ved bardisken. Der klarte han å se fullstendig malplassert ut, noe som var en bedrift i seg selv.

Det var ennå forholdsvis folketomt i transitthallen. Söderstedt slo seg ned utenfor gate 10 og ventet. Spredte flokker av passasjerer fra tidligere flighter ruslet rundt.

En svært liten forandring i tingenes tilstand fikk Arto Söderstedt til å stikke den motbydelige, lille øremuslingen inn i øret. Han syntes alltid at den forsvant inn blant hjernevindingene. Etter betegnelsen «SK 904, New York» på ankomstmonitoren blinket nå det lille, skjebnetunge ordet «Landed». Söderstedt rettet blikket mot høyre og det store panoramavinduet der han så flykroppen rulle forbi. Han trykket på en knapp på innsiden av beltet, kremtet og sa: «Gribben har landet.»

Han reiste seg, rettet på slipset, slengte bagen over skulderen og ventet med lukkede øyne. Barn kravlet fram og tilbake mellom bena på ham, foreldre ropte, av og til hjerteskjærende, av og til bare skjærende. Rutinerte besetningsmedlemmer med vel innøvde smil holdt turistklassepassasjerene på behørig avstand.

Han sto helt stille. Folk la nesten ikke merke til ham. Han fanget ingen blikk. Det hadde han aldri gjort.

Likevel ble det bevegelse i køen ganske raskt. Proppen løsnet, og han ruslet stillferdig gjennom flyet, dundret over forbindelsesbroens metallmeter og fortsatte opp gjennom den gyngende gangen.

Han kom ut på fast grunn. Han var på plass.

Nå skulle sirkelen sluttes.

Nå skulle han kunne begynne for alvor.

Det var interessant å se hvor mange ansikter hjernen kunne lagre før de begynte å flyte sammen. Söderstedt kom til at grensen gikk allerede ved rundt femti. Til slutt var strømmen av New York-passasjerer ingenting annet enn en anonym, grå masse. Flertallet av dem var uten tvil middelaldrende, hvite menn som reiste alene.

Han kunne ikke se noe som stakk seg ut. Flokken toget fram på en lite oppsiktsvekkende måte gjennom transitthallen. Noen forsvant inn på toalettene og kom ut temmelig fort, andre stakk innom butikkene, og atter andre kjøpte smørbrød i kaféen og fikk ødelagt appetitten i kassen. Enkelte ble værende i baren og forsøkte forbauset å konversere den voksdukkelignende Adolfsson, som så ut som om han kunne falle over ende når som helst.

En turistattraksjon, tenkte Söderstedt.

De første New York-passasjerene nærmet seg trappen ned mot passkontrollen.

«Nå kommer de,» sa han rett ut og regnet med at han var den eneste egentlige avvikeren.

Ordene gjallet som den annen verdenskrigs fredserklæring inne i Kerstin Holms øreganger. I sitt stille sinn hadde hun allerede finpusset avskjedssøknaden diktert av den småfisende passkontrolløren i gasskammerrommet. Det var ikke dette hun var eslet til. Men så kikket de første amerikanske nonnene inn gjennom den halvmatte glassruten og blåste bort alle duftfornemmelser. Passkontrolløren la elegant hvert pass inn i en liten datatilkoblet kameraanordning og fotograferte det uten at det ble lagt merke til. Foto og navn ble umiddelbart registrert i en datamaskin. Om ikke annet ville de få et bilde av ham.

Ansikt etter ansikt feide forbi. I hvert smil og i hvert gjesp forsøkte hun å forestille seg en samvittighetsløs drapsmann. Hun klarte det ikke helt. En kraftig rykning i øyekroken på en mann som ytterst motvillig tok av seg solbrillene, fikk henne nesten til å påkalle Hultins oppmerksomhet. For øvrig begynte det stille og pent.

Viggo Norlanders båstilværelse så litt annerledes ut. Han var den eneste i A-gruppen som hadde hatt et vidunderlig år. Etter nedturen under Maktmordtiden da han gikk amok og ble korsfestet av mafiaen i Estland, hadde det seige ungkarslivet fått nye dimensjoner. Han hadde begynt å trene, gjennomgått en håroperasjon og igjen åpnet seg for det svake kjønn. De stigmatiserte hendene hadde i den forbindelsen blitt et aktivum. Siden han til forskjell fra Holm hadde havnet hos en ung, kvinnelig passkontrollør, begynte han hemningsløst å kurtisere henne. I dette rommet var det hun som i praksis hadde ferdigformulert en anmeldelse for seksuell trakassering da amerikanerne ankom.

Norlander glemte henne i løpet av et sekund. Han var umiddelbart på hugget. Stinn av adrenalin så han en massemorder i hver passasjer, og da han hadde meldt fra om sin tredje mistenkte til Hultin, en kullsvart 18-årig narkoman, fikk han en så kraftig reprimande at han øyeblikkelig ble konfrontert med sin fortid og ble mer samvittighetsfull i sine vurderinger – slik han uttrykte det for seg selv.

Han hadde sittet i hundset taushet i noen minutter da en velkledd mann i 45-årsalderen med et selvsikkert smil leverte fra seg passet sitt til kontrolløren, som behendig fotograferte det sammen med navnet Robert E. Norton. Da fikk mannen øye på Norlander over skulderen på passkontrolløren. Smilet visnet fort, han begynte å blunke kraftig og skottet til begge sider. Så nappet han til seg passet og skjøt fart.

«Jeg har ham!» skrek Norlander i den usynlige miniradioen. «Han stikker av,» fortsatte han litt selvmotsigende, rev opp døren og satte etter Robert E. Norton gjennom ankomsthallen. Norton sprang som besatt med bagen på slep. Norlander sprang enda mer besatt. Han veltet damer i sin vei, han tråkket på barneføtter og knuste taxfreeflasker. Norton stoppet og så seg rundt i vill desperasjon. Hjelm reiste seg fra benken, slengte fra seg den uleste brosjyren og løp mot Norton. Synet av de to framstormende politibetjentene med opplagt tvilsom fortid ble for mye for amerikaneren, som begynte å veive med bagen over hodet og stormet bort mot et av de stillestående bagasjebåndene. Han tok et tigersprang inn gjennom plastremsene som dekket åpningen til bagasjerommet. Tigerspranget hans ble umiddelbart etterfulgt av Norlanders. Hjelm tok ikke noe tigersprang, men kikket i stedet forsiktig inn mellom plastremsene. Inne i bagasjerommet så han Norlander som forfulgte Norton blant hauger av bagasje. Han klatret inn. Norton begynte å slenge kofferter mot Norlander, som knurret lavt, kastet seg over ham, fikk en veske i hodet og tumlet over ende. Norton rev seg løs og begynte å løpe tilbake. Mens Norlander reiste seg på skjelvende ben, kom Norton stadig nærmere Hjelm, som ble stående stille og vente. Norton løp rett i armene på ham, begynte å veive med bagen igjen og fikk inn en fulltreffer. Hjelm ble kastet bakover, men følte det som om han snudde i luften og var over ham. Norlander kastet seg inn i kampen, bente Nortons armer lenger oppover enn det fysiologisk rimelige og satte seg skrevs over ham med knærne mot nakken hans. Med hånden mot den blødende munnen rev Hjelm til seg bagen og tømte den på gulvet. En liten pakke hasj falt ut. Samtidig lød Hultins stemme i Norlanders og Hjelms ører: «Jeg har fått navnet fra FBI nå. Skift umiddelbart fra plan A til plan B. Vår mann reiser under navnet Edwin Reynolds. Jeg gjentar: Edwin Reynolds. Hvis den som ble jagd så umerkelig gjennom ankomsthallen, ikke heter Reynolds og ikke ser ut til å ha noe med saken å gjøre, så slipp ham umiddelbart og gjenoppta posisjonene. Det er mulig at vi fortsatt kan redde situasjonen.»

De slapp øyeblikkelig Robert E. Norton. Arlanda-politiet kom og tok hånd om ham. Via en sidedør kom de seg tilbake til ankomsthallen og gikk tilbake til Norlanders passkontrollrom. Hjelm overtok. Han sa til den kvinnelige passkontrolløren: «Fort! Edwind Reynolds. Har en mann med det navnet passert?»

Med noen raske inntastinger på datamaskinen fikk hun fram svaret: «Nei. Randolph. Robertson. Ingen imellom.»

Norlander sank ned på krakken sin. Hjelm sank ned på gulvet. De lukket døren, pustet ut og slikket sine sår. Kanskje var det fortsatt håp. Knapt halvparten av passasjerene hadde passert. Hvis han ikke hadde vært blant dem Norlander trampet ned, måtte han fortsatt være der ute et sted.

Omtrent slik tenkte de to heltene i passkontrollrommet og glemte i testosterontåken gruppens mer østrogene innslag.

Kerstin Holms stemme lød i alles øreganger: «For 11 minutter siden passerte en Edwin Andrew Reynolds passkontrollen min. Han var blant de aller første.»

Det var stille i noen uendelige sekunder. Så kom Hultin: «Vel. Steng passkontrollen. Slipp ikke ut flere. Forlang ID av alle dere ser på hele Arlanda. Selvfølgelig diskré. Offisielt jager vi narkosmuglere. Vi setter inn alle ressurser nå. Vær raske. Jeg ordner med veisperringer. Kerstin, har du noe fotografi av ham? Hvordan ser han ut?»

«Det jeg har, er veldig dårlig. Muligens er han blond. Dessverre. Elendig fotografi.»

«Og verken du eller passkontrolløren husker noe?»

«Nei, dessverre. Men han kan ha kommet ganske langt på 11 minutter.»

«Vel, sett i gang.»

Et sted inne i seg var det som om Norlander pustet ut tross alt. Tabben hans hadde ikke vært avgjørende. Mens Hjelm reiste seg, syntes han at det lettede sukket Norlander trakk, nesten var kriminelt.

De kom ut av passkontrollen samtidig med Holm. Alle tre begynte å speide rundt seg.

Overalt sto de, de hvite, middelaldrende mennene. De fikk vente. De bevæpnede politimennene veltet ut av flyplassens gjemmesteder som likormer av et lik, og stoppet alle.

Hjelm løp gjennom tollen. Fra øyekroken så han at Gunnar Nyberg ble bombardert med pass av en gruppe hvite, middelaldrende menn. Den midjekorte sportsjakken hans var knappet opp.

Hjelm kom ut av terminalbygningen. Blikket sveipte over de overfylte fortauene. En Arlanda-buss svingte rundt hjørnet. Det vrimlet av drosjebiler. Det var umulig å få et overblikk.

Han løp langs fortauet. Et titalls mulige massemordere betraktet de middelmådige løpestegene hans. De legitimerte seg uten protester. Mens han skummet gjennom passene deres, hadde mistanken allerede blitt en ferdig tanke. Den var klar til å formuleres.

Han stoppet opp et øyeblikk for å få et overblikk, men det var fåfengt. Plutselig sto Hultin ved siden av ham. Begge leste sin egen tanke i den andres blikk. Det var Hjelm som formulerte den. Det var ikke til å unngå.

«Han har kommet seg unna.»

Hultin holdt blikket hans en liten stund. Det uoffisielle nikket ble motsagt av det barske tonefallet: «Nå går vi inn og fortsetter. Stå ikke her og kast bort tiden.»

Hultin forsvant. Hjelm ble stående en stund og kaste bort tiden.

Han strøk seg med fingrene over leppene og ble forbauset over blodet. Han snudde ansiktet oppover mot de mørknende skyene og tok imot de første kjølige regndråpene.

Høsten hadde kommet til Sverige.