Robert Crais

Etterlyst

Oversatt av Daniel Reinsfelt

Tilegnet min venn

Otto Penzler

En stødig hånd i en ustadig verden

PROLOG

Ryddegutten

Harvey og Stemms

Harvey og Stemms gjorde fremskritt, men de kunne ikke bare brøyte seg inn på nattklubben og vifte med bildet. Bildet av «ukjent mannlig gjerningsperson nummer én» var farlig. Bildet koblet Harvey og Stemms til personen som var avbildet, og jenta som kastet opp på skuespilleren, og alt som snart kom til å skje. Stemms og Harvey var forsiktige med å unngå en kobling. En kobling kunne få dem begge drept.

Harvey rynket på nesen da han så den lange køen utenfor utestedet.

«Dette er sinnssykt, Stemms. Har du virkelig lyst til å mingle med hundrevis av folk?»

«Bare ryddegutten din, Harvey.»

«Det er ikke sikkert han jobber i kveld. Kilden min var ikke sikker.»

Ryddegutten var tjuetre år gamle Jesse Guzman, ute på prøve. De var nødt til å få vite om jentas historie var sann, så Harvey tok et par telefoner, som endte med navnet Guzman. Ryddegutten hadde et rulleblad fullt av mindre forseelser, narkotikabruk og lite hell, som var på vei til å bli enda mindre straks han møtte Harvey og Stemms.

Stemms trakk på skuldrene.

«Hvis han ikke er her, treffer vi ham hjemme. Uansett, la oss håpe han husker noe.»

Harvey himlet med øynene.

«Husker hva da, en som kastet opp? Det er ingen som kan skjelne den ene spyende jenta fra den andre på et sted som dette. De vasker opp jentespy hver kveld.»

Stemms kunne ikke fordra negativiteten til Harvey.

«Hun kastet ikke akkurat opp på doen, Harvey. Hun kastet opp på en TV-stjerne.»

Harvey sukket og ristet på hodet.

«Det er ikke noe å huske, Stemms. Hun diktet det opp.»

«Hun jugde ikke. Kvinnen fortalte oss sannheten.»

«Ikke den gamle dama. Hun som kastet opp. Jeg tviler ikke på at jenta sa det, men kriminelle juger hele tiden, spesielt om seg selv. Det er det vi kaller fantasirik utbrodering av ens livshistorie. Også kjent som pissprat.»

«Harvey?»

«Hva?»

«Du har rett. Jenta diktet det opp sannsynligvis, men vi må fortsatt sjekke.»

Harvey ga seg med et lite nikk.

Tidligere den dagen hadde Stemms og Harvey sporet et stjålent speilreflekskamera til et loppemarked i Santa Monica. De fant frem til en stamkunde på loppemarkedet, en eldre kvinne med solsvidd hud og leverflekker, og som husket det unge paret som hadde solgt kameraet. Kvinnen beskrev en slank jente med grønne øyne og et arr på håndleddet, og en pen gutt med smilehull. Jenta var dritings. Hun slurpet i seg vodka fra et rosa plastbeger, og fortalte merkelige historier, som for eksempel at hun hadde kastet opp på en forhenværende skuespiller på en fancy nattklubb i Hollywood, The Jade Horse eller Gay Horse, et sted der hun gikk ofte. Stemms ble ivrig. Han viste henne bildet, og ble overrasket da kvinnen sa nei, at dette ikke var gutten som var sammen med jenta. Stemms fikk dårlig samvittighet for å ha vist frem bildet, men fremskrittet var verdt det. Kameraet hadde ledet til den som kastet opp, og den som kastet opp, ble koblet til et utested i Hollywood. Harvey var en gledesdreper, men dersom de fant jenta, ville de også finne de ukjente mannlige gjerningspersonene, og alt det andre de hadde blitt leid inn for å finne.

Jade House var en sånn kjendisklubb der en skvadron paparazzoer slo leir på utsiden, med hundreogførtikilos dørvakter, og en kø av sensuelle kvinner og nervøse menn som tryglet mannen i døra om å få slippe inn. Stemms parkerte den stjålne Chrysleren rundt hjørnet, og ga dørvakten en bunke dollar i cash for å kjøpe seg forbi køen.

Stemms hatet stedet. Forsamlingen var en svett gjeng med hipstere, fylliker, simulanter og velstående utenlandske statsborgere, alle sammen under den soniske hammeren til en svensk DJ som serverte en hiphop-dans-spilleliste. Stemms og Harvey gikk hver sin vei for å finne ryddegutten, og fordekte søket med vitsing og spøk. De ansatte som ble spurt, forsto ikke at de ble avhørt. Ingen av dem visste at de ble spurt om ryddegutten. Stemms og Harvey var dyktige.

En time inn i søket snek Harvey seg forbi to kvinner kledd i skinnende blått, og hvisket: «Jeg fant ham. Kjerringa snakket sant.»

Stemms var sjokkert.

«Kødder du? På ordentlig?»

«Han er på vei til å ta en pause. Skal møte oss. Neste kvartal, i smuget.»

«Ikke la noen se deg.»

«Ingen ser meg, Stemms. Noensinne.»

Stemms skyndte seg tilbake til bilen, og kjørte til smuget ved neste kvartal. To minutter senere kom Harvey gående med en godt trent, velpleid type med karamellfarget hud.

Harvey ba ryddegutten sette seg foran, og gled inn i baksetet.

«Jesse, dette er kriminaletterforsker Munson. Rich, Jesse Guzman.»

Guzman strakte ut hånden, men Stemms ignorerte den.

«Han er høy.»

Ungguttens øyne flakket som et par insekter rundt et lys. Skremt.

«Hei, nei. Nei, sir. Jeg følger programmet.»

«Hvis vi tester deg, kommer det til å vise at du er nykter?»

Harveys hånd fløt ut av mørket i baksetet og klappet Guzman på skulderen.

«Slutt å plage ham, Rich. Han jobbet den natten hun spydde på skuespilleren. Han så det.»

Guzman vippet hodet frem og tilbake.

«Hun er her ofte. Blir ofte dårlig også.»

«OK. Hva heter hun?»

«Jeg kjenner henne ikke på den måten. Jeg snakker ikke med disse folkene. Jeg er ryddegutt.»

Stemms sniffet luften høylytt, som en hund på sporet av noe.

«Jeg lukter drittprat.»

Harvey snakket igjen, med en rolig og behersket stemme, som en jazzmusiker klokken to om morgenen.

«Slapp av, Jesse. Hvordan ser hun ut? Beskriv henne.»

«Skikkelig pen. Som en modell. Grønne øyne. Hun har et arr på håndleddet.»

Stemms kikket på Harvey. Guzmans beskrivelse stemte overens med den fra loppemarkedet. Stemms lente seg tilbake og studerte ryddegutten.

«OK, Jesse, jeg begynner å få sans for deg. Høres ut som vår jente. Og hun kommer hit ofte?»

«Ja, sir.»

«Er hun her nå?»

«Jeg vet ikke. Jeg tror ikke det, men det er en stor nattklubb.»

«Kjærester?»

Unggutten smilte nervøst.

«Hun er heit. Alltid sammen med gutter.»

Harvey snakket fra skyggene.

«Vis det til ham.»

Stemms nølte, så Harvey sa det igjen.

«Vis ham bildet.»

Stemms tok ut telefonen. Bildet han hadde med seg, var tatt av et overvåkningskamera med høy oppløsning. Filmen hadde blitt spilt inn på natten og viste tre skikkelser som krøp langs et hus. De gikk på rad, den ene etter den andre, og visste at kameraet fulgte med. Alle tre hadde på seg hettegenser og kaps for å skjule fjeset sitt, og holdt hodene ned. Den andre skikkelsen dreit seg ut. Den andre skikkelsen, navngitt som «ukjent mannlig gjerningsperson nummer én», kikket opp mot kameraet idet han var på vei ut av bildet. De hadde vært nødt til å forbedre og renske bildet, men resultatet ble helt greit. En baseballkaps og en hettegenser skjulte en tredjedel av fjeset, men det var mulig å skjelne ansiktstrekkene. Nå trengte Harvey og Stemms et navn.

Stemms holdt frem telefonen.

«Hva med denne fyren? Hender det du ser ham sammen med jenta?»

Guzman studerte bildet.

«Jeg er ganske sikker på at jeg har sett ham, men han er som oftest sammen med en annen fyr.»

Stemms la fra seg telefonen, og gjentok beskrivelsen de hadde fått fra den gamle kvinnen.

«Høy type. Kjekk. Smilehull.»

Det lyste i øynene til Guzman.

«Ja. Alec.»

Stemms kikket på Harvey og prøvde å la være å smile. Hånden til Harvey dukket opp og klemte skulderen til Guzman. Oppmuntrende.

«Det stemmer. Vet du hva Alec heter til etternavn?»

Guzman myste, som om han tenkte at han burde det, men det gjorde han ikke.

«Noen av de ansatte kjenner ham. Han er servitør. Oppe i The Valley.»

Stemms gløttet mot Harvey igjen.

«Servitøren Alec. I The Valley.»

Han snudde seg mot ryddegutten.

«Hvordan vet du dette?»

«De gir ham gratis drinker. De snakker sammen. Alec er her oftere enn jenta.»

«Sier du det? Og hvem på nattklubben kjenner Alec?»

«Crystal. Crystal og Paul. Paul er bartender. Crystal er servitør. Jeg kan spørre dem. Jeg kan finne ut av hva han heter til etternavn.»

Stemms ignorerte tilbudet hans.

«Er det noen andre som har spurt om dette?»

«Politimenn?»

«Hvem som helst.»

«Ikke meg. Jeg vet ikke om noen andre har blitt spurt.»

«Jenta, Alec, vennene deres? Ingen som spør om dem?» sa Harvey.

Guzman prøvde å snu seg igjen, men ble stoppet av hånden til Harvey.

«Nei, sir. Hva er det de har gjort?»

Stemms ignorerte ham igjen, og stirret på Harvey.

«Hva sier du?»

Harveys stemme var en skygge.

«Jeg tenker at Jesse har vært til stor hjelp. Takk skal du ha, Jesse.»

Stemms smilte til ryddegutten.

«Ja, dude. Vi skylder deg noe.»

«Kan jeg gå?»

«Klart det.»

Stemms tilbød ham hånden.

Guzman ble overrasket. Han strålte og ga ham et håndtrykk.

Harvey la et rep rundt halsen til Guzman idet de håndhilste. Stemms holdt hardt fast, og slo gutten hardt med en venstrehook i tinningen. Ryddegutten vridde og kastet på seg, og sparket mot dashbordet. Stemms leverte så harde venstrehook han klarte, og Harvey anstrengte seg for å holde tauet stramt. Sparkingen roet seg, og stanset til slutt. Stemms forsikret seg om at ryddegutten var død, og dyttet kroppen hans under dashbordet. Harvey sa ingenting. Stemms fyrte opp Chrysleren og kjørte av gårde. Han lyttet til Harveys pust et sted i mørket bak ham.

«Han så bildet.»

«Det stemmer,» sa Harvey.

Stemms og Harvey kjørte gjennom Hollywood, mens de lette etter et sted å dumpe liket. Bildet av «ukjent mannlig gjerningsperson nummer én» ble tatt seksten dager tidligere. Stemms og Harvey hadde vært på jakt en stund før bildet ble tatt. De lå foran politiet, forsikringsetterforskerne og de private sikkerhetsfirmaene. Nå var de enda lenger forut. Stemms og Harvey var de beste i bransjen.

Stemms kikket i speilet.

«Hei, Harvey?»

Harvey var en skygge inni en skygge. Stille.

Stemms kikket igjen.

«Vi er skikkelig fæle folk.»

Stemms lo. Latteren hans ble høyere mens de gled gjennom natten, men Harvey lo ikke med ham.

DEL I

Rike folk

1

Elvis Cole

James Tyson Connor gikk ut av huset sitt en kjølig høstmorgen, satte seg inn i en tolv år gammel Volvo, og dro til skolen en time for sent. Tyson var en sytten år gammel tredjeårselev ved en alternativ skole i San Fernando Valley. Han var tynn, nervøs og forbannet med myke trekk og snille øyne, som fikk ham til å se ut som en førsteårselev. Ingenting ved ham ga inntrykk av at han var en av de mest etterlyste forbryterne i Los Angeles.

Tyson og moren hans bodde i et beskjedent, enetasjes hus ikke så langt unna skolen. Jeg var et kvartal unna og ventet på at Tyson skulle dra. Moren hans hadde advart meg om at han kom til å være sent ute. Tyson led av angst, og hatet å gå på skolen. To skoler hadde hittil utvist ham for fravær og dårlige karakterer, så moren hans hadde fått ham inn på en alternativ skole for at han ikke skulle slutte helt. Dette var en avgjørelse hun angret på.

Moren hans ringte idet Tyson kjørte av gårde.

«Mr. Cole? Er du der?»

«Jeg har vært her i nesten to timer, Ms. Connor. Solnedgangen var nydelig.»

«Han er borte. Du kan komme inn nå.»

Tysons mor arbeidet som kontorsjef for et advokatfirma i Encino. Hun virket ryddig, ordentlig og klar for jobben da hun åpnet døren, men førte seg med så mye anspenthet at hun like gjerne kunne ha vært svøpt inn med teip.

Jeg gikk opp innkjørselen og strakte ut hånden.

«Elvis Cole.»

«Devon Connor. Takk for at du kom, Mr. Cole. Jeg er lei for at han brukte så lang tid.»

Jeg gikk inn i stuen hennes, og så på mens hun låste døren. Huset luktet av pannekaker og fisk, og noe jeg ikke klarte å sette fingeren på. Et glødende akvarium boblet i vei ved siden av en sofa.

«Synes den nye skolen det er greit at han er så sent ute?»

«Så godt som de tar seg betalt, skulle en tro de sendte en limo.»

Hun stoppet seg selv, og lukket øynene.

«Beklager, jeg høres ut som en kjerring.»

«Han er sønnen din. Du er bekymret.»

«Hinsides bekymret. Jeg har flyttet på fjell for å få ham inn på denne skolen, og nå føles det som om jeg har slengt ham inn i løvens hule.»

Devon hadde funnet penger og verdisaker på rommet til Tyson. Hun mistenkte at sønnen hennes hadde begynt å vanke med dopdealere og gangstere, og ville at jeg skulle finne ut hva han holdt på med. Jeg var ikke sikker på om jeg ville ha jobben.

Jeg prøvde å virke beroligende.

«Det er sikkert ikke så ille som du tror, Ms. Connor. Disse tingene er sjelden det.»

Hun studerte meg som om jeg var dum, og snudde seg plutselig vekk.

«Følg meg. Jeg skal vise deg hvor ille.»

Tysons soverom var lite, og virket som et typisk middelklassesoverom tilhørende en tenåring. En kommode sto på den andre siden av rommet fra et garderoberom, en uoppredd seng fylte hjørnet, og nattbordet hans var fylt til randen med brusbokser, chipsposer og smuler. En operatør fra spesialstyrkene med glødende øyne så på oss fra en rekrutteringsplakat over sengen. Et skrivebord under vinduet hans var tettpakket med en stasjonær datamaskin, en laptop, tre skjermer, og en imponerende floke av spillkontrollere.

«Han må være en seriøs gamer,» sa jeg.

«Han klarer ikke å sitte stille på skolen, men han kan sitte foran disse greiene i timevis.»

Hun gikk til skrivebordet, åpnet den midterste sideskuffen, og tok ut noe fra baki den.

«Dette er hvor ille det er.»

Hun holdt frem en klokke med en lys hvit urskive, tre visere og tre knapper langs kanten. Den karakteristiske Rolex-kronen var åpenbar.

«En Rolex?»

«En Rolex Cosmograph Daytona, laget med attenkarats hvitt gull. En klokke som dette selges for førti tusen dollar ny. Selv brukt selges de for mer enn tjue. Han kom hjem og hadde på seg denne. Jeg sa: Det der er en Rolex, hvor fikk du tak i en sånn klokke?»

Små skraper brøt linjene langs kanten og krystallet, men klokken virket ellers god som ny.

«Hva sa han?»

Hun himlet med øynene og viste avsky.

«På et loppemarked, har du hørt noe sånt? Han sa det var en kopi, men jeg tror det ikke. Ser dette ut som en kopi, synes du?»

Hun holdt klokken nærmere meg, så jeg tok den. Urkassen virket tung og solid. Viserne viste korrekt tid, og sekundviseren sveipet over skiven med stille presisjon, men jeg var ingen ekspert.

«Kan det ha vært en gave, som han ikke vil du skal vite om?»

«Hvem ville ha gitt ham en gave som dette?»

«Faren hans? En besteforelder?»

Hun rynket på nesen igjen, og sendte meg du-er-dum-blikket.

«Faren hans dro sin vei før Tyson ble født, og alle andre er døde. Min sønn burde ikke hatt denne klokken. Han skulle ikke hatt noe som er så dyrt, og vi må stoppe ham før han får seg selv drept eller arrestert.»

Vi.

Jeg prøvde å tone ned dramatikken.

«Kanskje vi tar sorgene på forskudd. Dersom klokken er ekte, skulle han ikke hatt den, men det er slike ting en guttunge kan finne på å stjele hvis han ser den i huset til en venn. Du trenger ingen privatetterforsker dersom Tyson bare er langfingret.»

Den fornuftige privatetterforskeren kom med en fornuftig forklaring, men hun virket skuffet.

«Det er mye mer enn klokken.»

Hun gikk til skapet og strakte seg på innsiden.

«Det begynte med skjorter. Han brydde seg ikke engang om å skjule dem, som med klokken.»

«Skjorter,» sa jeg.

Hun tok ut en blank, svart dressjakke rammet inn av et jakkeslag i fløyel.

«Nye skjorter. Så dukket det opp nye sko, og enda en ny skjorte, og denne jakken, alt sammen fra Barneys i Beverly Hills. Vi har ikke råd til Barneys.»

Telefonen hennes kvekket med en innkommende tekstmelding. Hun sjekket beskjeden, og slapp telefonen tilbake i lommen.

«Beklager. Skolen. Jeg sender melding når han drar, de sender melding når han ankommer. Det er slik vi holder styr på ham.»

Alternativt.

Jeg fiklet med jakken. Stoffet føltes mykt og luksuriøst, som veldig fin ull. Dyrt.

Jeg kikket opp og la merke til at hun så på meg. Ventet.

«Kom klærne fra samme loppemarked?»

«Nei, denne gangen var det faren til en venn som driver kostymeavdelingen til et filmstudio. De får så mange klær gratis. Tyson kan få det han vil.»

Jeg sa ingenting. Devon fortsatte uten tilskyndelse.

«Jeg ringte Barneys. Denne jakken? Tyson kjøpte den. Mannen bak disken husket det fordi Tyson betalte i kontanter. Tre tusen dollar, og Tyson betalte i kontanter.»

Hun hengte jakken tilbake i skapet, og gikk bort til sengen.

«Etter at jeg oppdaget klærne fra Barneys, gjennomsøkte jeg rommet hans.»

Hun trakk en plastbeholder ut fra under sengen. Den var full av tastaturer, Game Boy- og Xbox-tilbehør, og actionfigurer. Hun flyttet på et tastatur, tok ut en eske og åpnet den. Esken inneholdt en tykk rull med kontanter holdt sammen av en blå gummistrikk.

«Fire tusen to hundre dollar. Jeg har telt. Først hadde han tjuetre hundre dollar. Jeg fant over sju tusen dollar her en gang. Beløpet endrer seg.»

Jeg lente meg bakover og stirret på henne. Devon beskrev en inntektsstrøm.

«Spurte du ham om pengene?»

«Hvis jeg spør, lyver han bare, slik han løy om klærne og klokken. Jeg vil vite hva det er han gjør, og hvem han gjør det med, før jeg konfronterer ham.»

«Jeg kan spørre ham.»

«Hvis vi spør, vil han skjønne at jeg snoker, og fortsette å lyve. Følger ikke detektiver etter folk? Du kan følge etter ham og se hva han gjør.»

«Å følge etter noen er dyrt. Å spørre er billigere.»

Munnen hennes strammet seg, og hun kikket vekk. Bekymret.

«Vi burde snakke om honoraret ditt. Jeg har en god jobb, men jeg er ikke velstående.»

«OK. Hva er det du ønsker å få vite?»

«Hvor mye vil det koste å følge etter ham?»

«To biler minimum, en operatør per bil, klar til å sette i gang tjuefire timer i døgnet. Si tre tusen dollar dagen.»

«Å.»

Hun vætet leppene, og ble fjern i blikket. Hun prøvde å finne ut hvordan hun skulle hoste opp pengene, og alle alternativene hennes var dårlige. Jeg hadde møtt hundre foreldre akkurat som Devon, og sett den samme skremte forvirringen i øynene deres. Lik folk som ikke kan svømme, som ser at barna deres drukner.

Jeg endret samtaleemne.

«Hvor lenge har dette foregått?»

«Siden skolen startet.»

«Og hva det nå er han gjør, tror du han gjør det med elever fra skolen.»

Øynene hennes klikket tilbake til hardt fokus.

«Tyson har aldri rotet seg opp i problemer. Tyson er en god gutt! Han har alltid holdt seg hjemme, gikk aldri ut, han var redd for alt mulig, men så forandret han seg. Han møtte ei jente.»

«Å.»

«Jeg var ekstatisk. Tyson treffer ikke jenter. Tyson er redd for jenter.»

«Har du møtt henne?»

«Han vil ikke fortelle meg navnet hennes. Han er blitt venner med en som heter Alec. De henger på kjøpesenteret. Jeg stiller ham spørsmål, men han er unnvikende og vag, eller kommer med flere løgner. Tyson var aldri slik som dette før. Han pleide aldri å dra til kjøpesenteret, og nå er han aldri hjemme.»

Tyson virket som enhver annen tenåringsgutt, bortsett fra den delen om pengene og klokker.

«Møtte han Alec på skolen?»

«Jeg tror det, men jeg sjekket navnelisten.»

Hun tok et slankt, rødt hefte fra skrivebordet til Tyson. Forsiden var prydet med en fugl i flukt og navnet til skolen. Cal-Matrix Alternative High School. Der studenter svever.

«Jeg fant ingen ved navn Alec eller Alexander.»

Vi druknet ikke akkurat i spor.

Jeg ristet på klokken. En ekte Rolex hadde serie- og modellnummer inngravert bak reimen, eller på innerkanten under krystallet. Dyre kopier hadde ofte numre også, men falske numre dukket ikke opp i fabrikantens arkiver.

«Hør her. Jeg har en venn som kan mye om klokker. Hun kan fortelle oss om klokken er ekte. Hun kan kanskje til og med fortelle oss hvem som eier den.»

«Du kan ikke ta den. Tyson kan legge merke til det.»

«Jeg tar av reimen og skriver ned numrene. Klokken kan bli her.»

«Så du blir ikke nødt til å følge etter ham?»

«Vi begynner i det små for å holde kostnadene nede, så ser vi hvordan det utvikler seg. Høres det bra ut?»

Fjeset hennes lyste opp, og delte seg i et smil.

«Perfekt.»

Jeg tenkte på pengene og klokken som hun hadde funnet, og lurte på om Tyson hadde gjemt noe mer.

«Du har gjennomsøkt rommet hans, men hva med bilen?»

«Bare et par ganger. Når bilen er her, er han hjemme.»

«Hvis du har en ekstranøkkel, tar jeg den gjerne. Jeg sjekker bilen hans etter at jeg har ringt om klokken.»

Hun satte i vei etter nøkkelen, før hun nølte.

«Jeg så på nettsiden din, Elvis Cole Privatetterforskerbyrå. Nettsiden sier at arbeidet ditt er konfidensielt.»

«Det stemmer.»

«Hvilket betyr at når vi finner ut hva Tyson holder på med, så vil du ikke informere politiet?»

«Det kommer an på.»

«Nettsiden sier ikke noe om hva det kommer an på.»

«Dersom jeg finner et menneskehode i bagasjerommet hans, kan det hende jeg føler trang til å melde det inn.»

Hun smilte igjen, og snudde seg vekk.

«Ingen menneskehoder, Mr. Cole. Ennå.»

Jeg likte ikke måten hun sa «ennå» på.

Devon ga meg nøkkelen og så på mens jeg skrev av numrene. Da reimen var tilbake på klokken, la hun den i skuffen, før vi forlot huset sammen.

Devon Connor kjørte av gårde først. Hun hadde en lang tur foran seg i tett trafikk, og var allerede sent ute til jobben. Alternative skoler var dyre, og likeledes privatetterforskere.

Jeg startet bilen min, men dro ikke. Jeg så for meg den spinkle guttungen med de snille øynene som så ut som en førsteårselev. Jeg så for meg at han snek kontanter inn på rommet, og gjemte dem under sengen. Det var mange måter han kunne ha fått tak i pengene på, men ingen av dem var gode.

Devons behagelige middelklassegate var fredelig. Ingen prøvde å drepe henne, eller Tyson, eller meg, men dette var i ferd med å endre seg.