Pam Jenoff

Stjerner over Paris

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Pam Jenoff

Stjerner over Paris

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til familien min

I krigstid er sannheten så dyrebar at den alltid

bør være omgitt av en livvakt av løgn.

– Winston Churchill

Kapittel 1

Grace

New York, 1946

Hvis det ikke hadde vært for det nest verste feilgrepet i Grace Healeys liv, ville hun aldri ha funnet kofferten.

Klokken tyve minutter over ni en tirsdag morgen skulle Grace ha vært på vei sørover på den første av de to bussene hun måtte ta for å komme inn til sentrum når hun pendlet fra pensjonatet i Hell’s Kitchen til Lower East Side og kontoret der hun arbeidet. Og hun var på vei til jobben. Men hun var overhodet ikke i nærheten av det nabolaget hun etter hvert hadde begynt å kalle hjemme. I stedet skyndte hun seg sørover på Madison Avenue mens hun tvinnet de viltre krøllene sine til en knute bak i nakken. Hun vrengte av seg kåpen, selv om det var kjølig, for å ta av seg den mintgrønne kardiganen. Hun ville ikke at Frankie skulle legge merke til at det var nøyaktig den samme som hun hadde hatt på seg på kontoret dagen før, og få den utenkelige tanken at hun i det hele tatt ikke hadde vært hjemme i mellomtiden.

Grace stanset for å granske seg selv i vinduet på en billigbutikk. Hun ønsket at forretningen hadde vært åpen, så hun kunne ha kjøpt noe pudder til å skjule merkene på halsen med, og knabbet litt parfyme fra en av prøveflaskene for å skjule eimen av daggammel brandy, blandet med den deilige, men helt feilplasserte duften av Marks etterbarberingsvann, som gjorde henne svimmel og skamfull hver gang hun trakk pusten. En fyllik satt på hjørnet og stønnet seg selv i søvn. Grace så på den grå, livløse hudfargen hans og følte et visst slektskap. Nede i sidegaten var det noen som dunket på en søppelkasse, en larm som harmonerte perfekt med hamringen i hennes eget hode. Hele New York fremsto som grønnblek og i bakrus. Eller kanskje hun bare rotet det sammen for seg selv.

Skarpe gufs av en kjølig februarvind hev seg tvers over Madison og fikk flaggene som hang fra skyskraperne over henne til å piske voldsomt. En gammel, sammenkrøllet avis danset langs rennesteinen. Grace hørte at klokkene i Saint Agnes’ slo halv ni, og satte opp farten så mye at hun nesten løp, og huden ble fuktig under kraven. Grand Central Terminal ruvet der fremme, tung og grov. Bare et lite stykke til nå, så kunne hun svinge til venstre på Forty-Second Street og ta en ekspressbuss ned til sentrum på Lexington.

Men da hun nærmet seg krysset ved Forty-Third, var gaten blokkert litt lenger fremme. Tre politibiler sto på tvers, sperret Madison og hindret alle i å komme seg lenger sørover. En bilulykke, var det første som slo Grace da hun så den svarte Studebakeren som sto som et trekkspill på den andre siden av gaten, med dampen bølgende frem under panseret. Det var flere biler enn noen gang i gatene i Midtown nå for tiden, og de kjempet om plassen med bussene og drosjene og lastebilene som kom med varer. Men det så ikke ut som det var flere kjøretøyer involvert. En enslig ambulanse sto på hjørnet, men ambulansearbeiderne løp ikke rundt og arbeidet i høyt tempo – de sto og lente seg mot bilen og røkte.

Grace gikk bort til en politimann med et oppblåst ansikt som så ut som det ble holdt oppe av den høye kraven på uniformen, marineblå med gullknapper. «Unnskyld, men kommer gaten til å være stengt lenge? Jeg er sent ute, jeg skal på jobben.»

Han kikket foraktelig på henne under bremmen på hatten, som om forestillingen om en kvinne med en jobb fremdeles var komplett latterlig – til tross for alle de kvinnene som hadde arbeidet pliktoppfyllende i fabrikkene for å fylle tomrommene etter mennene som hadde vervet seg og dratt til Europa og Afrika under krigen. «De kan ikke komme denne veien,» svarte han geskjeftig. «Ikke på lenge ennå.»

«Hva har skjedd?» spurte hun, men politimannen snudde bare ryggen til henne. Grace tok et skritt frem og strakte hals for å se.

«En kvinne ble truffet av en bil og døde,» sa en mann med strikkelue ved siden av henne.

Grace registrerte at frontruten på Studebakeren var knust, og følte seg plutselig kvalm. «Så fryktelig,» fikk hun omsider frem.

«Jeg så det ikke,» svarte mannen. «Men noen sa at hun ble drept momentant. Så slapp hun i det minste å lide.»

I det minste. Det var en vending Grace hadde hørt så altfor ofte etter at Tom døde. I det minste var hun fremdeles ung. I det minste hadde de ikke fått noen barn – som om det på en eller annen måte gjorde det lettere å bære. (Av og til tenkte hun at barn ikke ville ha vært en byrde, men en bit av ham som fortsatt var igjen hos henne.)

«Man vet aldri når og hvordan det kommer til å ende,» filosoferte mannen ved siden av henne. Grace svarte ikke. Toms død hadde også vært uventet, en jeep som veltet på veien fra militærforlegningen til jernbanestasjonen i Georgia, mens han var på vei til New York for å treffe henne før han ble utplassert. De hadde omtalt ham som et krigsoffer, men egentlig hadde det jo bare vært en helt alminnelig ulykke som kunne ha skjedd hvor som helst.

Det glimtet i en blitslampe fra kameraet til en reporter, og Grace blunket. Hun skjermet øynene, trakk seg blindt tilbake gjennom mengden som hadde samlet seg, og hev etter luft inne mellom sigarettrøyken og svetten og parfymen.

Da Grace vel var kommet vekk fra politisperringen, forsøkte hun å danne seg et overblikk. Forty-Third Street var blokkert vestover også, så hun kunne ikke krysse den. Hvis hun skulle gå tilbake langs Madison og rundt på den andre siden av stasjonen, ville det ta minst en halv time, og da ville hun bli enda mer forsinket enn hun allerede var. Nok en gang forbannet hun natten før. Hvis det ikke hadde vært for Mark, ville hun ikke ha stått her nå, uten annet valg enn å ta snarveien gjennom Grand Central – det ene stedet der hun hadde sverget på at hun aldri ville sette sine ben igjen.

Hun snudde seg og så på den. Grand Central lå der som en koloss foran henne og kastet en massiv skygge over fortauet utenfor. En endeløs strøm av pendlere flommet ut gjennom dørene. Hun så for seg innsiden av stasjonen, den digre hallen der lyset falt i striper inn gjennom det fargede glasset i vinduene, den store klokken der venner og kjærestepar møttes. Det var ikke stedet hun ikke holdt ut å se, men menneskene. De forventningsfulle jentene med sin friske, røde leppestift, som lot tungen gli i et raskt tak over tennene for å sikre seg at fargen ikke hadde smittet av, og holdt et godt tak i håndvesken. Nyvaskede barn som trippet litt nervøst ved tanken på å møte en far de ikke husket, fordi han hadde reist mens de ennå bare var smårollinger. Soldatene i uniformer som var krøllete etter reisen, som hoppet ned på perrongen med halvvisne blomster i hendene. Gjensynet som aldri ville bli hennes.

Hun burde egentlig bare gi opp og dra hjem. Hun lengtet etter et bad og kanskje en liten lur. Men hun måtte komme seg på jobben. Frankie hadde intervjuer med en fransk familie klokken ti, og han trengte henne til å ta diktat. Og etterpå kom familien Rosenberg i håp om å få tildelt en bolig. Som regel var det nettopp dette hun likte ved jobben sin – at hun kunne fordype seg i andre menneskers problemer og glemme sine egne. Men i dag hvilte dette ansvaret tungt på henne.

Nei, hun måtte komme seg videre, og hun hadde bare ett valg. Grace ranket seg og satte kursen mot Grand Central.

Hun gikk inn gjennom dørene til stasjonen. Det var første gang hun hadde vært der siden den ettermiddagen da hun kom fra Connecticut i sin beste kjole, prydet med vaffelsøm, og med håret sirlig lagt i perfekte, luftige bølger og toppet med en pilleeskehatt. Tom hadde ikke vært med tretoget fra Philadelphia, der han skulle skifte tog, og hun hadde gått ut fra at han ikke hadde rukket det korresponderende toget. Da han ikke kom av det neste toget heller, ble hun litt bekymret. Hun sjekket oppslagstavlen ved siden av informasjonskiosken midt i stasjonshallen, der folk satte opp beskjeder til hverandre, i tilfelle Tom var kommet for tidlig, eller hun på en eller annen måte skulle ha oversett ham. Hun hadde ingen muligheter til å kontakte ham, så det var ikke annet å gjøre enn å vente. Hun spiste en varm pølse, som ødela leppestiften hennes og ga henne vond smak i munnen, og leste overskriftene i avisene i kiosken både to og tre ganger. Tog kom inn på stasjonen og tømte ut en masse soldater som kunne ha vært Tom, men ikke var det. Da det siste toget for kvelden kom inn klokken halv ni, var hun helt fra seg av engstelse. Tom ville aldri ha latt henne stå og vente på denne måten. Hva kunne ha skjedd? Til slutt fikk hun øye på en rødhåret løytnant som hun kjente igjen fra Toms innkallelsesseremoni. Han kom bort til henne med et sorgtungt og alvorlig uttrykk, og da forsto hun det. Hun husket fremdeles fornemmelsen av de ukjente hendene hans som fanget henne opp da knærne sviktet under henne.

Stasjonen var akkurat den samme nå som den hadde vært den kvelden – en forretningsmessig, endeløs strøm av pendlere og reisende, uberørt av den altoverskyggende rollen den hadde inntatt i bevisstheten hennes i alle disse månedene. Bare kom deg igjennom den, sa hun til seg selv og holdt blikket festet på den brede utgangen i den andre enden av hallen, som om den skulle være en fyrlykt som viste vei. Det var ingen grunn til at hun skulle stoppe opp og huske.

Det var noe som trakk så forunderlig i benet hennes, nesten som små barnefingre som nappet til. Grace stanset og så bak seg. Det var bare en maske som hadde gått i den ene nylonstrømpen. Var det Marks hender som var skyld i det? Riften ble større og større for hvert skritt hun tok, og til slutt var den nesten som en flenge tvers over leggen. Hun følte en voldsom trang til å få av seg strømpene.

Hun skyndte seg bort til trappen som førte ned til det offentlige toalettet i etasjen under. Idet hun passerte en av benkene, snublet hun, og det var så vidt hun ikke falt. Hun vrikket foten, og smerten skjøt gjennom ankelen hennes da hun haltet tilbake til benken og løftet benet. Antagelig måtte det være den hælen hun ikke hadde fått reparert skikkelig, som hadde løsnet igjen. Men det var ikke noe i veien med skoen – det stakk noe frem under benken, noe som mer eller mindre hadde spent ben for henne idet hun passerte. Det var en brun koffert som var skjøvet skjødesløst inn under den. Grace kikket irritert rundt seg for å se hvem som kunne ha vært så ansvarsløs å legge den fra seg på den måten, men det var ingen i nærheten, og folk passerte uten å kaste så mye som et blikk på den. Kanskje eieren hadde gått på toalettet, eller bort til kiosken for å kjøpe en avis. Hun skjøv den lenger inn under benken så ingen andre skulle snuble i den, og gikk videre.

En mann i en medtatt uniform hadde slått seg ned på gulvet utenfor døren til dametoalettet. I et flyktig sekund var hun glad for at Tom ikke hadde deltatt i slagene og var kommet tilbake til henne på den måten, ødelagt av alt det han hadde vært vitne til. Han ville alltid stå som en gyllen forestilling i erindringen hennes, ung og sterk. Han ville ikke komme hjem full av arr, som så mange av dem hun så nå, mens han kjempet for å skjule sårene sine bak en tapper fasade. Grace stakk hånden i lommen og fant frem den siste av myntene sine mens hun forsøkte å la være å tenke på den kaffen hun så inderlig ønsket seg, men som hun nå ville bli nødt til å unnvære. Hun stakk mynten i hånden på den trælete håndflaten til mannen. Hun klarte simpelthen ikke å se den andre veien.

Hun fortsatte inn på dametoalettet og låste seg inne i en av båsene for å ta av seg strømpene. Så gikk hun bort til speilet for å glatte over det ravnsvarte håret og friske opp leppestiften. Den voksaktige smaken kalte frem minnene om alt som hadde skjedd kvelden før. Ved vasken ved siden av sto en kvinne, yngre enn hun selv, og rettet på kåpen over en struttende mage. Det var gravide mager overalt nå, så det ut til – fruktene av så mange glade gjensyn med guttene som kom hjem fra krigen. Grace merket at kvinnen så på den uryddige fremtoningen hennes. Vitende.

Grace skyndte seg ut fra toalettet, klar over at hun nå var blitt enda mer forsinket på vei til jobben. Da hun krysset stasjonshallen for annen gang, registrerte hun at kofferten som hadde fått henne til å snuble, fortsatt lå under benken. Hun gikk langsomt bort til den og kikket rundt seg for å se om det var noen på vei bort mot henne for å hente den.

Men det var det ikke, så Grace satte seg på huk for å undersøke den. Det var ikke noe spesielt ved den på noen måte – den lignet tusen andre reisevesker som ble båret gjennom stasjonen hver dag, bortsett fra den slitte perlemorhanken, som var penere enn de fleste. Men denne kofferten ble altså ikke båret av noen, den lå under en benk, uten tilsyn. Forlatt. Hadde noen mistet den? Hun nølte litt da hun plutselig kom til å tenke på en historie hun hadde hørt under krigen, om en bag som hadde inneholdt en bombe. Men den tiden var heldigvis over, og faren for en invasjon eller andre former for angrep som hadde virket så overhengende tidligere, hadde bleknet nå.

Grace studerte kofferten for å se om den var merket på noen måte. Det sto et navn skrevet med kritt på siden av den. Hun tenkte med et visst ubehag på noen av Franks klienter, overlevende etter konsentrasjonsleirene som tyskerne hadde tvunget til å skrive navn på koffertene sine som et falskt løfte om at de på et eller annet tidspunkt ville bli gjenforent med eiendelene sine. På denne kofferten sto det bare ett enkelt ord: Trigg.

Grace vurderte alternativene: varsle en portør, eller rett og slett gå sin vei. Hun var sent ute til jobben. Men nysgjerrigheten gnagde i henne. Kanskje det lå et navneskilt inne i den. Hun pirket litt på låsen, og den spratt opp med en gang, nesten som av egen fri vilje. Før hun visste ordet av det, hadde hun lettet litt på lokket. Hun kikket seg over skulderen med en følelse av at hun kunne bli tatt på fersk gjerning når som helst. Så studerte hun innholdet i kofferten. Den var pent pakket, med en hårbørste i sølv og en helt ny Yardley’s lavendelsåpe stukket ned i det ene hjørnet. Klærne tilhørte en kvinne, og de var brettet perfekt sammen, uten skrukker. Et par babysko lå langs bakveggen på kofferten, men det var ingen andre barneklær å se.

Plutselig opplevde Grace det som om hun trengte seg inn på privat område på en helt utilgivelig måte (og det gjorde hun selvsagt også). Hun trakk hånden til seg i en fart. Under bevegelsen var det noe som skar seg inn i pekefingeren hennes. «Au!» utbrøt hun uvilkårlig. Hun så ned på fingeren. Såret var minst to centimeter langt og blødde friskt allerede. Hun stakk fingeren i munnen og sugde på den for å stanse blødningen. Så løftet hun litt på innholdet i kofferten med den friske hånden for å finne ut hva hun hadde skåret seg på – en barberhøvel eller en kniv. Under klærne lå en konvolutt, kanskje en centimeter tykk. Det var den skarpe kanten på papiret som hadde snittet opp fingeren hennes. La den ligge, sa en stemme inne i henne. Men hun klarte ikke å la være å åpne konvolutten.

Den viste seg å inneholde en pakke med fotografier, omhyggelig svøpt inn i et stykke knipling. Grace trakk dem ut, og en dråpe blod fra fingeren hennes trakk seg inn i kniplingen og laget en flekk som ikke ville la seg fjerne. Det var omtrent et dusin fotografier i alt, hvert av dem et portrett av en ung kvinne. De var for forskjellige til å være i slekt med hverandre. Noen hadde på seg militæruniformer, andre var kledd i nystrøkne bluser eller jakker. Ingen av dem så ut til å være eldre enn femogtyve.

Det virket altfor nærgående å sitte der med bildene av disse fremmede kvinnene – det var helt feil. Grace ønsket å legge dem vekk og glemme det hun hadde sett. Men øynene til kvinnen på det øverste bildet var mørke og inntrengende. Hvem var hun?

I det samme hørte hun sirener utenfor stasjonen, og det kjentes som om de kunne være ment for henne – som om politiet var på vei for å arrestere henne for å ha åpnet en koffert som ikke tilhørte henne. Grace forsøkte å svøpe kniplingen rundt fotografiene igjen så hun kunne få alt sammen på plass i kofferten. Men kniplingen bulket seg, så det ble umulig å få pakken ned i konvolutten. Sirenene ble høyere nå. Det var ikke tid. Så ubemerket som mulig stakk hun fotografiene ned i sin egen veske og skjøv kofferten inn under benken igjen med foten, så den forsvant helt ut av syne.

Så gikk hun mot utgangen mens hun kjente hvordan det banket i såret på pekefingeren. «Jeg burde ha visst det,» mumlet hun for seg selv. «Det kan aldri komme noe godt ut av å gå inn på stasjonen her.»

Kapittel 2

Eleanor

London, 1943

Sjefen var rasende.

Han slo den store hånden, som nærmest minnet om en bjørnelabb, så hardt i det lange konferansebordet at tekoppene skranglet og teen skvalpet helt ned i den fjerneste enden. Den godmodige ertingen og småpraten som vanligvis preget morgenmøtet, stilnet brått. Han ble mørkerød i ansiktet.

«To agenter til er tatt til fange!» brølte han uten å bry seg om å senke stemmen. En av maskinskriverskene som tilfeldigvis passerte ute i gangen, stanset og stirret storøyd inn i rommet før hun pilte videre. Eleanor reiste seg fort for å lukke døren mens hun viftet vekk den skyen av sigarettrøyk som hang over hodene på dem.

«Ja, sir,» stammet kaptein Michaels, representanten fra Royal Air Force. «Agentene som ble sluppet ned i nærheten av Marseille, ble arrestert bare noen timer etter ankomsten. Vi har ikke hørt noe mer hverken fra dem eller om dem, og vi går ut fra at de er blitt drept.»

«Hvem var det?» forhørte sjefen seg. Gregory Winslow, sjef for den hemmelige britiske militære enheten Special Operations Executive, hadde tidligere vært oberst i hæren, og var blitt høyt dekorert etter første verdenskrig. Selv om han nå nærmet seg seksti, var han fremdeles en imponerende skikkelse, kjent bare som «sjefen» blant alle i hovedkvarteret.

Kaptein Michaels virket rådvill over spørsmålet. For disse mennene som drev operasjonene over store avstander, var agentene ute i felten bare navnløse sjakkbrikker.

Men ikke for Eleanor, som satt ved siden av ham. «James, Harry. Kanadisk av fødsel med eksamen fra Magdalen College i Oxford. Peterson, Ewan, tidligere Royal Air Force.» Hun kjente alle detaljer rundt hver eneste mann de slapp ned ute i felten, og kunne dem utenat.

«Dette er altså annen runde med arrestasjoner denne måneden.» Sjefen bet i enden av pipeskaftet uten å bry seg med å tenne den.

«Tredje,» korrigerte Eleanor forsiktig. Hun ville ikke nøre opp under raseriet hans, men hun ville heller ikke villede ham. Det var nærmere tre år siden Churchill hadde godkjent opprettelsen av Special Operations Executive, som regel bare kalt SOE, og gitt den i oppdrag å «sette Europa i brann» gjennom sabotasje og undergravende virksomhet. Siden da hadde de utplassert nærmere tre hundre agenter på kontinentet for å ødelegge ammunisjonsfabrikker og jernbanelinjer. Flesteparten av dem ble sendt til Frankrike som en del av en enhet som ble kalt «Seksjon F», for å svekke infrastrukturen og bevæpne de franske partisanene forut for den allierte invasjonen som det lenge hadde gått rykter om.

Men bak murene i hovedkvarteret i Baker Street ble ikke SOE ansett som noen strålende suksess, akkurat. MI6 og noen av de andre tradisjonelle regjeringskontorene mislikte SOEs sabotasje, som de betraktet som amatøraktig og skadelig for deres egne, mer hemmeligholdte, operasjoner. Det var også vanskelig å måle resultatene av SOEs innsats, enten fordi de var sikkerhetsgradert, eller fordi de ikke ville vise seg fullt ut før invasjonen. Og nå i det siste hadde det gått helt galt for dem, og agentene deres ble arrestert i et stadig økende antall. Var det størrelsen på operasjonene som var problemet, slik at de falt som ofre for sin egen suksess? Eller var det noe helt annet som lå bak?

Sjefen rettet oppmerksomheten mot Eleanor, et nyvunnet bytte som med ett hadde fanget oppmerksomheten hans. «Hva i helvete er det som skjer, Trigg? Er de dårlig forberedt? Tabber de seg ut?»

Eleanor var forbauset. Hun var kommet til SOE som sekretær kort tid etter at enheten var opprettet. Det hadde ikke vært noen enkel sak å oppnå en ansettelse – ikke bare var hun kvinne, hun var også polsk statsborger, og i tillegg jøde. Det var ikke mange som mente at hun hørte hjemme her. Ofte måtte hun selv undres over hvordan hun var kommet fra den lille landsbyen i nærheten av Pinsk til maktens korridorer i London. Men hun hadde overtalt sjefen til å gi henne en sjanse, og med tiden hadde hun vunnet tilliten hans ved hjelp av kunnskaper, dyktighet, en aldri sviktende sans for detaljer, og en imponerende hukommelse. Selv om tittelen og lønnen hennes var forblitt den samme, hadde hun nå i langt større grad inntatt rollen som rådgiver. Sjefen insisterte på at hun ikke skulle sitte ute i periferien sammen med de andre sekretærene, men ved konferansebordet, rett til høyre for ham. (Hun hadde en mistanke om at en av grunnene til dette var at han på den måten kompenserte for den dårlige hørselen på høyre øre, som han ikke ville vedstå seg overfor noen andre. Derfor gjennomgikk hun møtene med ham på tomannshånd umiddelbart etterpå, for å forsikre seg om at han ikke hadde gått glipp av noe.)

Men dette var første gang sjefen hadde spurt om hennes oppfatning i andres nærvær. «Med all respekt, sir – dette handler ikke om opplæring eller utførelse.» Eleanor ble plutselig akutt oppmerksom på at alles øyne var rettet mot henne. Vanligvis sørget hun for å holde en lav profil og tiltrekke seg minst mulig oppmerksomhet. Men nå var hun avslørt, for å si det på den måten, og mennene betraktet henne med utilslørt skepsis.

«Hva er det da?» spurte sjefen, med en tålmodighet som var enda mer tynnslitt enn ellers.

«Det handler om at de er menn.» Eleanor valgte ordene sine med omhu, uten å la ham forsere noe. Hun ville at han skulle forstå dette uten at han følte seg støtt på noen måte. «De fleste av de unge franskmennene er forsvunnet fra byene. De er gått inn i hæren, de er ute og kjemper for medløpermilitsen fra Vichy, eller de sitter fengslet fordi de nekter å gjøre det. Det er umulig for agentene våre å gli ubemerket inn i bildet nå.»

«Og hva skal vi gjøre med det? Skal vi la dem gå under jorden, alle sammen?»

Eleanor ristet på hodet. Agentene kunne ikke gå i dekning. De måtte være i stand til å samhandle med lokalbefolkningen for å innhente informasjon. Det var servitrisen i Lautrec som overhørte løsmunnede samtaler mellom offiserene når de hadde fått for mye vin; det var bondekonen som registrerte forandringer ved togene som passerte gården; det var observasjoner gjort av helt alminnelige borgere som ga den viktige informasjonen de trengte. Og agentene måtte etablere kontakt med reseau, de lokale motstandsnettverkene, for å forsterke den innsatsen de gjorde for å nedkjempe tyskerne. Nei, agentene i Seksjon F kunne ikke oppnå noe ved å skjule seg i kjellere og huler.

«Så hva skal vi gjøre med det?» gjentok sjefen.

«Det er en annen mulighet …» Stemmen hennes døde bort, og han så utålmodig på henne. Eleanor var ikke den som pleide å mangle ord, men det forslaget hun hadde på tungen nå, var så dristig at hun knapt nok våget å presentere det. Hun trakk pusten dypt. «Send kvinner.»

«Kvinner? Jeg forstår ikke.»

Tanken hadde slått ned i henne noen uker tidligere, da hun betraktet en av jentene i radiorommet mens hun dekodet en melding fra en agent i Frankrike på en rask og sikker måte. Evnene hennes var bortkastet her, tenkte Eleanor. Det skulle ha vært denne jenta som sendte meldinger hjem fra felten. Idéen hadde vært så fremmedartet at det hadde tatt sin tid før den utkrystalliserte seg i Eleanors egen bevissthet. Hun hadde ikke planlagt å nevne muligheten alt nå, og kanskje ikke noen gang, men nå var den kommet på bordet som et halvt gjennomtenkt utkast.

«Ja.» Eleanor hadde hørt historier om kvinnelige agenter som arbeidet mer eller mindre på egen hånd i Østen, formidlet meldinger og hjalp krigsfanger med å flykte. Det hadde skjedd lignende ting under første verdenskrig også, antagelig i et mye større omfang enn folk flest hadde noen anelse om. Men å utarbeide et formelt program for å lære opp kvinner og sende dem ut på oppdrag, var noe helt annet.

«Men hva skulle de gjøre?» spurte sjefen.

«Det samme arbeidet som menn,» svarte Eleanor. Med ett ble hun irritert over at det skulle være nødvendig å forklare noe som burde vært innlysende. «Overbringe meldinger. Formidle via radio. Bevæpne partisanene, sprenge broer.» Kvinner hadde vist seg i stand til å overta alle mulige roller på hjemmefronten, ikke bare sykepleie og lokalt vakthold. De bemannet luftvernkanoner og førte fly. Hvorfor var det så vanskelig å forstå at de faktisk kunne klare dette også?

«En kvinneenhet?» innskjøt Michaels med dårlig skjult vantro i stemmen.

Eleanor overhørte ham og rettet et fast blikk mot sjefen. «Tenk på det, sir,» sa hun med en glød som vokste etter hvert som idéen utviklet seg i tankene hennes. «Unge menn er et sjeldent syn i Frankrike, men det er kvinner overalt. De er et naturlig innslag på gaten og i butikkene og på kaféene. Og når det gjelder de andre kvinnene som allerede arbeider her …»

Hun nølte mens hun i tankene vurderte radiooperatørene, som gjorde en utrettelig innsats for SOE. På et visst nivå var de perfekte – dyktige, kunnskapsrike, med et glødende engasjement for saken. Men de samme egenskapene som gjorde dem ideelle her, gjorde dem også ubrukelige i felten. De var simpelthen for inngrodd i faste rutiner til å kunne læres opp som agenter, og de hadde sett og visste for mye til at man kunne sende dem ut. «De kan ikke brukes. Disse kvinnene måtte rekrutteres direkte for formålet.»

«Men hvor skulle vi finne dem?» spurte sjefen. Det virket som han begynte å bli vennligere stemt mot forslaget.

«På de samme stedene som vi finner mennene.» Det var sant at de ikke hadde det samme offiserskorpset de kunne hente aspiranter fra. «Blant lottene eller i sanitetskorpset, på universitetene og yrkesskolene, på fabrikkene eller på gaten.» Det fantes ingen spesiell bakgrunn som utgjorde en ideell agent, og heller ingen bestemt utdannelse. Det dreide seg mer om en fornemmelse av at en person kunne utføre jobben. «Den samme typen mennesker – gløgge, tilpasningsdyktige, med gode franskkunnskaper.»

«De vil ha behov for opplæring,» påpekte Michaels, og fikk det til å fremstå som en uoverstigelig hindring.

«På samme måte som mennene,» parerte Eleanor. «Det er ingen som er født med kunnskapen om hvordan man gjør dette.»

«Og så?» spurte sjefen.

«Og så sender vi dem ut.»

«Sir,» innskjøt Michaels. «Genève-konvensjonene har et uttrykkelig forbud mot kvinnelige stridende.» Mennene rundt bordet nikket samstemt. Det virket som de grep fatt i dette poenget med lettelse.

«Konvensjonen forbyr mange ting,» fastslo Eleanor stridslystent. Hun kjente til alle de mørke krokene i SOE, hun visste hvordan både denne og andre enheter tok snarveier og omgikk loven i en presset krigssituasjon. «Vi kan gjøre dem til en del av sanitetskorpset som en kamuflasje.»

«Jeg liker det ikke,» sa en av de uniformerte mennene ved den nederste enden av bordet. Nervøsiteten fikk Eleanors mage til å gjøre noen underlige rundkast. Sjefen var ikke kjent som en spesielt viljesterk leder. Hvis de andre stilte seg bak Michaels, var det godt mulig at han ville avvise forslaget.

«Liker De å miste fem–seks menn til tyskerne hver fjortende dag?» spurte hun tørt. Hun fattet ikke selv hvor hun fikk motet fra.

«Vi prøver det,» sa sjefen med uvanlig besluttsomhet, og avskar dermed enhver videre diskusjon. Han snudde seg mot Eleanor. «Finn Dem et kontor borte i veien, i Norgeby House, og gi meg beskjed om hva De trenger.»

«Jeg?» utbrøt hun overrasket.

«Det er Deres idé, Trigg. Og det er De som skal lede det fordømte prosjektet.» Eleanor tenkte på de mange dødsfallene som hadde utgjort opptakten til diskusjonen, og grøsset litt over sjefens ordvalg.

«Sir,» avbrøt Michaels. «Jeg beklager, men jeg finner ikke at miss Trigg er kvalifisert for oppgaven. Og det er selvsagt ikke vondt ment,» tilføyde han med et nikk i hennes retning. Mennene betraktet henne tvilende.

«Det er helt i orden.» Eleanor hadde for lengst vennet seg til den nedlatende holdningen fra mennene hun var omgitt av.

«Sir,» sa offiseren som satt nederst ved bordet. «Også jeg oppfatter miss Trigg som et svært usannsynlig valg. Med hennes bakgrunn …»

Flere hoder nikket rundt bordet, og de skeptiske blikkene deres ble ledsaget av en del mumling. Eleanor merket hvordan de gransket henne og forsøkte å tolke lojaliteten hennes. Ikke en av oss, sto det skrevet i uttrykkene deres, og ikke en vi kan stole på. Til tross for alt det hun utrettet for SOE, anså de henne fortsatt som en fiende. Fremmed, utenlandsk. Det var ikke fordi hun ikke hadde prøvd. Hun hadde anstrengt seg for å innpasse seg, for å dempe alle spor av aksent i språket sitt. Og hun hadde søkt om britisk statsborgerskap. Søknaden var blitt avslått én gang, av grunner som selv sjefen, med all den makt og klarering han innehadde, ikke hadde vært i stand til å utrede. For et par måneder siden hadde hun søkt på ny, denne gangen med en anbefaling fra ham, i håp om at den kunne gjøre utslaget. Foreløpig hadde hun ikke fått noe svar.

Eleanor renset stemmen, parat til å trekke seg som en mulig kandidat. Men sjefen tok ordet før henne. «Få kontoret Deres opp og stå, Eleanor,» beordret han. «Og kom i gang med å rekruttere og lære opp disse jentungene så fort som mulig.» Han hevet hånden for å avskjære ytterligere protester.

«Ja, sir.» Hun holdt hodet høyt, uvillig til å se vekk fra alle disse øynene som nå hvilte på henne.

Etter møtet ventet Eleanor til de andre hadde forlatt rommet før hun henvendte seg til sjefen. «Sir, jeg tror ikke –.»

«Tøv, Trigg. Alle vet at De er den rette mann for denne jobben, hvis De vil unnskylde ordvalget. Til og med disse militærfyrene vet det, selv om de kanskje ikke ønsker å innrømme det, eller ikke helt forstår hvorfor.»

«Men sir – selv om det skulle være sant, er jeg fortsatt en outsider. Jeg har ikke nok tyngde.»

«De er en outsider, og det er nettopp noe av det som gjør at De egner Dem perfekt i denne stillingen.» Han senket stemmen. «Jeg er lei av at alt blir forsinket på grunn av politiske hensyn. De vil ikke la personlig lojalitet eller andre hensyn påvirke dømmekraften Deres.»

Hun nikket, for hun visste at dette var sant. Hun hadde hverken mann eller barn, det var ingenting som kunne distrahere henne. Oppdraget var det eneste som betydde noe – og slik hadde det alltid vært.

«Er De sikker på at jeg ikke kan dra ut selv?» spurte hun, selv om hun allerede kjente svaret. Ganske visst var hun smigret over at han ville sette henne til å lede kvinnenes innsats, men det var likevel bare det nest beste. Aller helst ville hun selv ha arbeidet som agent ute i felten.

«Så lenge De ikke har papirene, er det umulig.»

Han hadde selvsagt rett. I London kunne hun kanskje klare å skjule bakgrunnen sin. Men å skaffe papirer hvis hun skulle utplasseres, var en helt annen sak, og spesielt nå når søknaden om statsborgerskap var under behandling.

«Og uansett er dette mye viktigere,» fortsatte han. «De er avdelingsleder nå. Vi trenger Dem til å rekruttere jentene og lære dem opp. De må ha en sjef de stoler på.»

«Meg?» Eleanor visste at de andre kvinnene som arbeidet i SOE, oppfattet henne som kald og fjern – ikke den typen de ville invitere til lunsj eller te, og langt mindre betro seg til.

«Eleanor,» sa sjefen med lav, fast stemme og et gjennomborende blikk. «Det er ikke mange av oss som befinner oss der vi hadde regnet med da krigen brøt ut.»

Dette var en langt større sannhet enn han kunne være klar over, fastslo Eleanor for seg selv. Hun tenkte over det han tilbød henne. En sjanse til å ta styringen, til å prøve å rette opp alle de feilgrepene hun hadde vært nødt til å observere fra sidelinjen gjennom alle disse månedene, uten makt til å foreta seg noe som helst. Selv om dette ikke kunne måle seg med en utplassering, ville det likevel bety en mulighet til å utrette så mye mer.

«Vi trenger Dem til å vurdere hvor jentene hører hjemme, og få dem dit,» fortsatte sjefen, som om alt var opp- og avgjort og hun hadde sagt ja. Men Eleanor følte seg splittet innvendig. Det var fristende å ta på seg dette oppdraget. Samtidig så hun hvor overveldende oppgaven var – problemene lå spredt ut foran henne på bordet som en kortstokk. Mennene hadde allerede så mye å stri med, og selv om hun var overbevist om at kvinner var svaret, ville det bli en enorm utfordring å forberede dem. Det var for mye, det var den typen engasjement – og blottstilling – som hun neppe hadde råd til å gi seg i kast med.

Hun kikket opp på fotografiene på veggen, alle portretter av falne SOE-agenter, unge menn som hadde gitt sitt liv for krigen. Hun forestilte seg den tyske etterretningstjenesten, Sicherheitsdienst, i det franske hovedkvarteret på Avenue Foch i Paris. SD ble ledet av den beryktede Sturmbannführer Hans Kriegler, en tidligere konsentrasjonsleirkommandant som etter sigende var like utspekulert som han var grusom. Det forelå rapporter om at han brukte lokalbefolkningens barn som et middel til å tvinge frem tilståelser, og at han hengte opp fanger levende i kjøttkroker for å presse informasjon ut av dem, før han lot dem henge der til de døde. Han var utvilsomt i gang med å planlegge flere agenters undergang nå i dette selvsamme øyeblikk.

Eleanor visste at hun ikke hadde annet valg enn å påta seg jobben. «Greit. Jeg må ha full kontroll,» tilføyde hun. Det var alltid viktig å være først ute når betingelsene skulle fastsettes.

«Det skal De få.»

«Og jeg rapporterer bare til Dem.» Under andre omstendigheter ville en slik spesialsektor rapportere gjennom en av sjefens fullmektiger. Eleanor fanget et glimt av Michaels, som sto og hang ute i gangen. Hverken han eller de andre mennene ville sette pris på at hun fikk fri adgang til sjefen i enda større grad enn det som allerede var tilfellet. «Til Dem,» gjentok hun for å understreke det og la anmodningen synke inn.

«Ingen byråkratisk innblanding,» lovet sjefen. «De rapporterer bare til meg.»

Det var da hun hørte desperasjonen i stemmen hans, og forsto hvor viktig det var for ham at det var hun som utførte dette arbeidet.