Klaus Hagerup

Gylne dager

En reiseskildring fra Veneto

Klaus Hagerup

Gylne dager

En reiseskildring fra Veneto

Forord

Forfalskninger finnes fordi det finnes ekte gull

Denne reisen har vært en opplevelse på mange måter: landskapet, maten, byene og ikke minst menneskene vi møtte.

Ingen områder i Italia produserer så mange viner som Veneto. Da bør man passe seg for å ha bastante meninger om kvaliteten. Særlig hvis man ikke har smakt på alle. Og det har man ikke.

Få viner er så elsket og foraktet som den berømte amaronen fra Valpolicella. Noen synes den er tung, søtlig og kvalmende, andre synes den er fyldig, bløt og vidunderlig. Alle har nok rett, og alle tar nok feil.

Det finnes et hav av masseproduserte billige viner fra Veneto, men også store viner, blant annet amaroner som er vel verdt den skjorta de koster.

Et tyrkisk ordtak sier at det finnes forfalskninger fordi det finnes ekte gull. I denne boka skriver vi om litt av gullet. Men det finnes mye mer. Store viner vi aldri har smakt og aldri kommer til å smake.

Venetos viner kan lett overvurderes – og undervurderes. Da vi la ut på denne reisen var det med blandete følelser. Verken lette, røde valpolicellaer eller tunge amaroner med alkoholprosent på over 16, hørte til våre favoritter.

Nå, når vi sitter her og skriver dette, kan vi, med hendene på hjertene, si som en venn av oss sa, etter å ha drukket en flaske Casal Vegri Valpolicella Classico Superiore fra Ca’ La Bionda:

– Jeg skal aldri mer snakke dritt om Valpolicella!

Klaus Hagerup og Bibbi Børresen

Forberedelser

Min erfaring er at en reise alltid begynner med bekymringer. Uansett hvor mye jeg gleder meg til opplevelsene, samværet, maten, og i dette tilfellet særlig vinen, overskygges det alltid av tunge tanker om hvilke problemer som med større og større sikkerhet vil oppstå på turen. Jo mer jeg tenker på disse problemene, jo flere blir de. Man kan si at de yngler. Denne ynglingen begynner som regel en ukes tid før jeg skal reise, og kulminerer alltid når jeg ligger i senga uten å få sove natten før avreise. Da er alt mørkt. Både i rommet jeg ligger i og i mitt sinn. Men det er da det skjer. Mens jeg ligger der og stirrer inn i mørket, begynner min hjerne å arbeide. Jeg ser ikke lenger bare problemer. Jeg begynner å lete etter løsninger. Jeg er ikke lenger søvnløs og dyster. Jeg er søvnløs og oppstemt. Ja, nesten glad. Jeg sover aldri et sekund natten før en reise. Det skulle bare mangle. Det er nok å ta tak i. Særlig når det er for tidlig å ta tak i det.

Nå lå jeg ved siden av Bibbi hjemme på Viker natten til 26. august 2012. Neste morgen skulle vi reise til Veneto for å samle materiale til en ny bok om italiensk mat og italienske viner. Vår faste fotograf Tom Karlsen, hans kone Inger Møller Karlsen og vår nye tegner, Nils Ole Oftebro, skulle reise sammen med oss.

De neste ti dagene skulle vi så å si uten pause smake på viner som ville variere fra florlette proseccoer til blytunge amaroner. Akkurat det problemet avfeide jeg uten videre. Jeg var ikke i tvil om at våre sjåfører Tom og Nils Ole, kom til å spytte når det var nødvendig og svelge når det var mulig.

Et par andre problemer når det gjaldt mitt tekstbidrag til denne boka, regnet jeg også med at skulle bli løst. Det første var spørsmålet om hva alle de vinene vi skulle drikke luktet, eller for å si det på vinspråket «duftet». Mitt problem er at jeg synes de fleste viner dufter druer. Hvis jeg dristet meg til å skrive «en duft av epler med et streif kanel» ville det være ren bløff som raskt ville bli avslørt av en leser med bedre nese enn min. Dette problemet ville jeg løse ved å overlate beskrivelsen av vinene til Tom som er en erfaren smaker med egen vinspalte i både Sandefjords Blad og Tønsbergs Blad.

Den eneste endringen jeg aktet å gjøre var å oversette uttrykkene «på duft» og «på smak» til «med duft av» og «med smak av». Det interessante uttrykket «på nesen» regnet jeg med at Tom ikke ville benytte. Gjorde han det ville det bli nådeløst strøket. På denne måten har jeg fått satt et lite fingeravtrykk på vinbeskrivelsene, jeg også.

Det neste problemet var naturbeskrivelsene. Der er jeg heller ingen kløpper. Jeg registrerer nok både fjell og daler når vi kjører forbi dem, men inntrykkene fester seg ikke i mitt sinn og i hvert fall ikke på mitt papir. Den presise beskrivelsen av fugler, dyr, vegetasjon og landskap ligger fjernt fra mine evner, men der regnet jeg med å få hjelp av Bibbi og Inger, som aldri glemmer et tre, en blomst eller en fugl når de har sett dem.

Når det gjelder de muntre situasjonene og de eventuelle konfliktene som jeg regnet med ville oppstå mellom oss som reiste på turen, følte jeg meg mer på hjemmebane. Her gikk jeg ut ifra at vår nye tegner, som jeg kjente fra før som et følelsesmessig kraftsenter, ville bidra med sitt blotte nærvær.

Nei, det som opptok meg denne natten var ganske andre ting. Jeg skal nevne et par av dem.

Det er flere år siden jeg nådde den alderen da det håret jeg hadde igjen begynte å gråne. Det bekymret meg en del. Hver gang jeg så meg i speilet ble jeg minnet på at grått er støvets farge. Det ga meg ikke noe lystelig perspektiv på resten av min tid her på jorden. Da jeg nevnte det for min frisør ga han uttrykk for at det ikke var første gang han var blitt konfrontert med problemet.

Han smilte svakt og nikket:

– Minikolorasjon!

– Hva?

– Jeg kan gi deg en minikolorasjon.

– Tusen takk. Hva er det?

– Det er en farging av håret som er så minimal at ingen kan se at det er farget.

– Ikke jeg heller?

– Nei, da ville du jo fremdeles bli minnet på at håret ditt er grått.

– Det er sant. Da prøver jeg det.

– En minikolorasjon?

– Ja.

– Er du helt sikker?

– Ja.

– Greit, da setter jeg i gang.

– Med hva da?

– Med å blande.

– Minikolorasjonen?

– Ja.

– Fint. Jeg sitter her og slapper av så lenge.

Da jeg gikk hjem var håret mitt mørkere, men det var det på en naturlig måte. Ingen ville få mistanke om at mannen på den andre siden av gata var en forfengelig sekstitoåring, og ikke en spenstig kar i sin beste alder. På samme måte er det for øvrig med tenner. Jeg skal ikke si så mye om det, bare nevne at hvis noen av leserne må skifte dem ut, så unngå å farge de nye kritthvite. Her vil jeg også anbefale en diskret minikolorasjon i en dyp, elfenbenfarget tone. Det gir et naturlig, kultivert inntrykk i motsetning til disse forferdelige sukkerbitene enkelte går rundt og brisker seg med.

Nåvel. Stort sett har jeg hatt stor glede av minikolorasjonen min, og jeg angrer overhodet ikke på at jeg har begynt med den, selv om den selvfølgelig må fornyes hver gang jeg klipper meg, men slik er det vel med alle kolorasjoner enten de er maksimale eller minimale. Det eneste problemet jeg har oppdaget, er at når jeg går barhodet i sterk sol, forandrer håret mitt farge. Den diskrete mørke tonen forsvinner og blir avløst av en munter oransje lød, som tiltrekker seg interessert oppmerksomhet fra dem jeg møter på min vei. I likhet med de fleste av mine problemer har jeg funnet ut at også dette lar seg løse. Løsningen er caps. I dag går jeg aldri ut i solskinnet uten å iføre meg en av mine caps. Jeg har skaffet meg flere til forskjellige anledninger. I Barbaresco bruker jeg en caps med påskriften «Barbaresco». I Barolo er det Barolo-capsen som gjelder, og når vi er i Chianti er det capsen med den svarte hanen som tas i bruk. Det har hendt at jeg har tatt på meg feil caps. Det flaueste var nok den gangen jeg vandret rundt i Barbaresco med Barolo-capsen på hodet. Gjett om jeg ble utsatt for mange mistenksomme blikk fra de fastboende! Dette var et problem. Nå skulle vi til Veneto og jeg hadde ingen caps fra dette området. Jeg regnet jo med å få kjøpt en under reisen, men før jeg fikk kjøpt den, kunne vi jo for alt jeg vet allerede ha opplevd flere soldager og håret mitt ville allerede ha blitt oransje.

Spørsmålet var hvilken caps jeg skulle bruke. Jeg bestemte meg for å unngå caps fra konkurrerende vindistrikter og valgte ut en jeg fikk av min svigersønn før jeg skulle se OL i London på TV. Den var blå og påført det engelske OL-symbolet.

Etter å ha løst dette problemet tok jeg for meg det neste. På vår siste vinreise til Italia la jeg på meg fire kilo. For å unngå at det skulle skje igjen hadde jeg slanket meg sju kilo før denne turen. Det var jeg svært fornøyd med. Men nå, mens jeg lå og stirret inn i mørket etter å ha løst problemet med hårfargen og capsene, kom jeg på noe en slankevenn sa til meg da vi noen dager før møttes på treningssenteret Friskis og Svettis:

– Ikke glem at når du spiser mye etter å ha slanket deg, legger du innmari fort på deg.

– Hvorfor det?

– Fordi forbrenningen din er nedsatt. Du går dobbelt så fort opp som da du spiste normalt.

– Sier du det?

– Jeg sier det, ja. God tur til Italia.

Jeg hadde ikke tenkt så mye på konsekvensene av det han sa før, men nå gjorde jeg det, og det tok ikke lang tid før jeg fant løsningen: Trim.

Da vi la ut på vår tur til Piemonte, hadde jeg bestemt meg for å holde meg i form ved å sykle fra vinprodusent til vinprodusent. Jeg må innrømme at jeg smålo for meg selv da jeg tenkte tilbake på den planen. Hvor dum gikk det an å være? Nei, slankingen måtte innebære noe hyggelig, ikke noe som slet meg ut mellom smakingene. En liten joggetur i vinmarkene før frokost og en liten dukkert i hotellbassenget etterpå. Det var løsningen for å holde fettet i sjakk.

Jeg listet meg ut av senga for ikke å vekke Bibbi, som sov dypt. Så fant jeg fram treningstøy og badebukse, la det forsiktig i kofferten, kikket på klokka, oppdaget at det var halvannen time til jeg måtte stå opp, krøp opp i senga igjen, kom på at jeg hadde glemt å pakke London-capsen, listet meg ut av senga, lette i skapet uten å finne den, romsterte litt rundt, fant den fremdeles ikke, kikket på klokka igjen; en time til vekkerklokka ringte, faen spare, det er jo bare et hodeplagg, fant fram Barolo-capsen, la den i kofferten, krøp opp i senga, la meg ned ved siden av Bibbi, lukket øynene og sov som en stein i over femti minutter.