Lori Nelson Spielman

Søstrene fra Toscana

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord, MNO

Lori Nelson Spielman

Søstrene fra Toscana

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord, MNO

Til Dieter og Johanna

Tante Poppys reiserute

Dag 1

Mandag 15. oktober

Venezia

Dag 2

Tirsdag 16. oktober

Venezia

Dag 3

Onsdag 17. oktober

Venezia

Dag 4

Torsdag 18. oktober

Toscana

Dag 5

Fredag 19. oktober

Toscana

Dag 6

Lørdag 20. oktober

Toscana

Dag 7

Søndag 21. oktober

Amalfikysten

Dag 8

Mandag 22. oktober

Amalfikysten

Tante Poppys 80-årsdag

Prolog

For mange år siden, i Trespiano i Italia, kastet Filomena Fontana, en uanselig, bitter ungpike med en søster som var velsignet med skjønnhet, en forbannelse over alle andrefødte Fontana-døtre, og dømte dem med det til et liv uten kjærlighet. Filomena foraktet søsteren Maria fra første gang hun fikk se henne, der hun lå og ble vugget så søtt i morens favn.

Og barndomssjalusien ble bare enda giftigere etter hvert som de to ble tenåringer og slo ut i full blomst. Filomenas kjæreste, Cosimo, en ung mann som ikke klarte å styre blikket, ble betatt av den yngre Maria. Selv om Maria forsøkte å avvise Cosimos uønskede fremstøt, ga ikke Cosimo seg. Filomena advarte Maria: «Hvis du stjeler min Cosimo, vil du være forbannet for alltid, sammen med alle andre andrefødte døtre.»

Ikke lenge etter, da Cosimo var på piknik sammen med Fontana-familien, grep Cosimo tak i Maria nede ved elven, hvor han trodde ingen ville se dem. Han holdt henne fast og tvang til seg et kyss. Før Maria rakk å dytte Cosimo unna, kom Filomena. Siden hun bare så kysset, ble hun rasende. Hun plukket opp en stein fra elvebredden og kastet den på søsteren. Den traff Maria i øyet. Hun mistet synet, og øyet ble hengende slapt og skakt for all fremtid. Maria var ikke lenger noen skjønnhet, og hun ble aldri gift.

Noen sier det er et tilfeldig sammentreff; andre at det er en selvoppfyllende profeti. Men ingen kan komme utenom fakta. Siden den dagen for over to hundre år siden da Filomena utsa sin forbannelse, har ikke en eneste andrefødt datter i Fontana-familien funnet kjærligheten.

Kapittel 1

Emilia

Nåtid
Brooklyn

Syttito cannoli-skjell ligger til avkjøling på en stekerist foran meg. Jeg presser saft fra maraschino-kirsebær skåret i terninger og pakker dem forsiktig inn i en blanding av ricotta-ost og melis. Gjennom et duggete rektangulært vindu bakerst i kjøkkenet titter jeg inn i butikken. Lucchesi Bakery and Delicatessen er stille denne morgenen, som det pleier å være på tirsdager. Bestemoren min, nonna Rosa Fontana Lucchesi, står bak ferskvaredisken og flytter rundt på olivenene og rister på beholdere i rustfritt stål med ovnsbakt paprika og fetaost. Faren min skubber seg inn gjennom de doble dørene mens han balanserer et brett som bugner av finskåret skinke. Med en klype legger han den over i den avkjølte kjøttbeholderen, hvor han lager en stabel mellom pancettaen og capicolaen.

Ute i butikken, bak kasseapparatet, lener storesøsteren min, Daria, baken mot godteridisken mens hun taster på telefonen med tomlene. Hun melder nok med en av venninnene sine, klager vel over Donnie eller jentene. Dean Martins «That’s Amore» strømmer ut fra høyttalerne – en siste påminnelse om min salige bestefar som insisterte på at italiensk musikk skapte en autentisk aura i bakeri- og delikatesseforretningen hans. Da får det heller være at dette er en amerikansk sang sunget av en amerikansk sanger. Og jeg har ingenting imot min avdøde bestefars musikksmak, bortsett fra at hele repertoaret vårt av italiensk musikk består av trettitre sanger. Trettitre sanger jeg kunne sunget i søvne, ord for ord – antakelig gjør jeg det også.

Jeg vender oppmerksomheten mot cannoliene og sprøyter krem ned i de trettiseks hule skjellene. Snart dør musikken ut, og duften av bakverk forsvinner. Jeg er langt borte, i Somerset i England, fortapt i historien min …

Hun står og venter på Clevedon-piren, skuer ut over havet, der solnedgangen glitrer i vannets krusninger. En stemme høres. Hun snur seg i håp om å finne sin elskede. Men det er eksen som lurer der i skyggene …

Jeg skvetter til idet klokka slår på veggen ved siden av meg. Jeg tar på meg brillene og myser ut gjennom vinduet.

Det er Mrs. Fortino, med en bukett oransje og gule gerbera. Det sølvfargede håret er dratt bakover i en løs topp, og de beige, smale buksene fremhever den slanke figuren. Bak kjøttdisken står pappa med alle sine 180 centimeter og forsøker å holde inn magen som stikker frem over forkleet. Nonna betrakter det hele med snurpet munn, som om hun nettopp har hevet innpå en klunk eddik.

«Buongiorno, Rosa», kvitrer Mrs. Fortino idet hun sprader forbi delikatessedisken.

Nonna snur seg vekk mens hun mumler «puttana», det italienske ordet for «flyfille».

Mrs. Fortino går bort til speilet, slik hun alltid gjør, før hun nærmer seg pappas kjøttdisk. Speilet gjør nytte som vindu også, det vil si, uten at hun vet det titter Mrs. Fortino inn gjennom det samme vinduet som jeg ser ut av fra kjøkkenet. Jeg tar et skritt tilbake mens hun sjekker leppestiften – i samme rosatone som blusen – og glatter på håret. Fornøyd snur hun seg mot pappa der han står ved kjøttdisken.

«Til deg, Leo.» Hun smiler og holder blomstene frem foran seg.

Bestemor slipper ut et lite sukk, som en territoriell gås som hveser mot alle som så mye som gløtter bort på gåsungen hennes. At «gåsungen» er en den sekstiseks år gamle svigersønnen som har vært enkemann i nesten tre tiår, får være så sin sak.

Den tynnhårede faren min tar imot gerberaene med flammende kinn. Han takker Mrs. Fortino, slik han gjør hver uke, og ser stjålent bort på nonna. Nonna rører i den marinerte soppen og later som om hun ikke har fått med seg noe som helst.

«Ha en fin dag, Leo», sier Mrs. Fortino og vinker søtt til ham.

«Takk det samme, Virginia.» Pappas hånd famler etter en vase under disken, men øynene hans følger Mrs. Fortino bortover midtgangen. Hjertet mitt blør for dem begge.

Klokka kimer igjen, og en høy mann slentrer inn i butikken. Det er mannen som kom inn i forrige uke og kjøpte et dusin av cannoliene mine, den elegante fremmede som ser ut som om han hører til i Beverly Hills, ikke i Brooklyn. Han snakker med pappa og nonna. Jeg trykker meg inntil døra og forsøker å fange opp deler av samtalen.

«Det er uten sammenligning den beste cannolien i New York.»

Et lite fnis unnslipper meg. Jeg lener hodet nærmere veggen.

«Jeg kjøpte med et dusin til et møte i forrige uke. Medarbeiderne mine kastet seg over dem. Jeg er blitt den mest populære selgeren i Morgan Stanley.»

«Sånt liker jeg å høre», sier pappa. «Lucchesi Bakery and Delicatessen har vært i drift siden 1959. Alt er hjemmelaget.»

«Er det sant? Er det mulig å få takke bakeren personlig?»

Jeg ranker ryggen. De siste ti årene har ikke et eneste menneske spurt om å få møte meg, langt mindre takke meg.

«Rosa», sier faren min til nonna. «Kan du gå og hente Emilia, er du snill?»

«Herregud», hvisker jeg. Jeg river av meg hårnettet og slipper løs den tjukke, brune hestehalen jeg øyeblikkelig angrer på at jeg ikke vasket i morges. Hendene mine fomler med å løsne knuten i forkleet og rette på brillene. Instinktivt legger jeg en finger mot underleppa.

Arret, som er trådtynt, er mykt etter nesten tjue år og har bleknet til en lys blåfarge. Men det er der, like nedenfor leppa. Jeg vet det er der.

Dobbeltdørene i rustfritt stål går opp, og nonna Rosa kommer til syne i sin lille, tettbygde skikkelse, morsk og geskjeftig. «En eske cannoli», sier hun med stramme lepper. «Presto.»

«Sì, nonna. Godt tenkt.» Jeg griper tre nyfylte cannoli og legger dem i en eske. Idet jeg setter kurs for dobbeltdørene, tar hun esken ut av hendene på meg.

«Gå tilbake til arbeidet. Du har bestillinger å utføre.»

«Men nonna, han …»

«Han er en travel mann», sier hun. «Ingen grunn til å kaste bort tiden hans.» Hun forsvinner fra kjøkkenet.

Jeg stirrer måpende etter henne, til dørene stopper opp. «Beklager», hører jeg henne si. «Bakeren har dratt tidlig hjem i dag.»

Jeg rygger bakover. «Hva i helvete?» Jeg hadde ikke forventet noen romanse. Jeg vet bedre enn som så. Jeg ville bare høre noen skryte av bakverket mitt. Hvordan våger nonna å frarøve meg det!

Gjennom vinduet bakerst i kjøkkenet ser jeg mannen snakke med Daria mens han betaler for en flaske italiensk rusbrus av merket Bravazzi. Han løfter opp den lille hvite esken som jeg – nonna – ga til ham, og får på følelsen at han skryter av cannoliene mine igjen.

Nå får det være nok. Jeg bryr meg ikke om hva nonna sier, eller hvor narsissistisk det måtte virke, jeg akter meg ut dit.

Akkurat idet jeg skal til å ta av meg forkleet, skyter blikket til søsteren min mot vinduet. Hun kan ikke se meg, men jeg kan se på henne at hun vet at jeg følger med. Øynene våre møtes. Sakte, nærmest umerkelig, rister hun på hodet.

Jeg tar et skritt bakover, pusten blir slått ut av meg. Jeg lener meg mot veggen og lukker øynene. Hun prøver bare å beskytte meg mot nonnas vrede. Jeg er den andrefødte Fontana-datteren. Hvorfor skulle nonna kaste bort denne hyggelige, cannoli-elskende mannens tid på meg, en kvinne hele familien er overbevist om at aldri vil finne kjærligheten?

Kapittel 2

Emilia

Det er fire kvartaler å gå fra butikken på Twentieth Avenue til den knøttlille leiligheten min i tredje etasje på Seventy-Second Street, som jeg kaller «Emville». Som vanlig har jeg rasket med meg en pose bakervarer. Den sene augustsola er blitt svakere, og brisen bringer med seg et første tegn på at sommeren er på hell.

Bensonhurst, som ligger på sørsiden, er Brooklyns stebarn – et beskjedent nabolag inneklemt mellom de mer gentrifiserte strøkene Coney Island og Bay Ridge. Som barn drømte jeg om å dra herfra, reise ut til et mer glamorøst sted enn dette slitne italienske nabolaget. Men Bensonhurst – der bestemoren min, sammen med tusener av andre italienere, bosatte seg på 1900-tallet – er hjemme. En gang i tiden ble det kalt Brooklyns Little Italy. Saturday Night Fever ble faktisk spilt inn på fortauene her. I dag er mye endret. For hver italienske butikk eller restaurant finner du et russisk bakeri, en jødisk delikatesseforretning eller en kinesisk restaurant – nykommere nonna kaller invadente – inntrengere.

Jeg får øye på det gamle mursteinsrekkehuset vårt – det eneste huset jeg noensinne har kjent. Da foreldrene mine var på bryllupsreise til Niagara Falls tilbake i 1980-årene, flyttet nonna Rosa og nonno Alberto alle tingene sine ned i første etasje slik at foreldrene mine kunne skape seg et hjem i andre etasje. Pappa har bodd der siden. Det hender jeg lurer på hva faren min, som var over ti år eldre enn mamma, tenkte om sine svigerforeldres ordning. Hadde han noe valg? Var moren min like viljesterk som sin mor, min nonna Rosa?

Jeg har bare vage minner om Josephina Fontana Lucchesi Antonelli, hvor hun står ved komfyren og smiler og forteller meg historier mens hun rører i boblende gryter som dufter av eple og kanel. Men Daria sier det er ren fantasi, og det har hun antakelig rett i. Daria var fire, og jeg var bare to da moren vår døde av akutt myelogen leukemi – noe jeg senere har lært er den dødeligste formen av sykdommen. Minnet jeg har er nok av moren hennes, min nonna Rosa, ved komfyren. Men den smilende historiefortelleren stemmer ikke overens med min bistre nonna, kvinnen som så lenge jeg kan huske har virket evig irritert på meg. Og hvorfor skulle hun ikke være det? Datterens sykdom sammenfalt med graviditeten, med meg.

«God ettermiddag, Emmie.» Mr. Copetti, kledd i sin blå og grå uniform, stopper før han går tilbake opp på fortauet. «Vil du ha posten din nå, eller skal jeg legge den i postkassen?»

Jeg traver bort til ham. «Jeg tar med meg reklamebladet fra Publishers Clearing House. Du kan beholde regningene.»

Han humrer og leter gjennom lerretsveska si, så rekker han meg den glansede brosjyren brettet som et tacoskjell.

«Akkurat hva jeg hadde håpet», sier jeg og skumleser den. «Søknadsskjema for kredittkort og Key Food-kuponger jeg aldri kommer til å huske å bruke.»

Han smiler og løfter en hånd. «Ha en fin dag, Emmie.»

«Du også, Mr. Copetti.»

Jeg går videre til neste mursteinsbygning, denne beige, og skritter inn i entreen. Patrizia Ciofi remjer ut en arie fra La Traviata. Jeg titter inn gjennom glassdøra. Til tross for operaen som gjaller fra nittitalls-CD-spilleren hans – den nyeste gjenstanden i salongen – sitter onkel Dolphie i dyp søvn i en av barberstolene sine. Merkelig nok er det ringlingen i bjellene idet jeg åpner døra som alltid får ham til å skvette. Jeg drar i håndtaket, og som ventet spretter han opp mens han tørker sikkelet av haka og retter på brillene.

«Emilia!» utbryter han, med en sånn entusiasme at man skulle tro han ikke hadde sett meg på ukevis. Onkel Dolphie er mer søt enn han er flott, med hodet fullt av dunete hvite krøller og så fyldige kinn at man kunne sverget på at han nettopp hadde trukket en visdomstann. Han har på seg den sedvanlige barberfrakken sin i helsvart med tre diagonale striper på høyre krage og Dolphie brodert på lomma.

«Hei, onkel Dolphie», roper jeg gjennom musikken. Dolphie er nonna Rosas lillebror og teknisk sett grandonkelen min. Men familien Fontana bryr seg ikke om den slags forskjeller. Jeg rekker ham posen. «Pistasjkjeks og et stykke panforte i dag.»

«Grazie.» Han vakler idet han tar imot posen, og jeg motstår trangen til å støtte ham. Syttiåtte år gammel er onkelen min fortsatt en stolt mann. «Skal jeg hente en kniv?» spør han.

Jeg svarer det vanlige. «Det er ditt, alt sammen.»

Han går bort til CD-spilleren, som står og balanserer på en speilhylle. Med en aldersflekket hånd skrur han ned volumet. Operaen stilner. Jeg setter fra meg posten ved siden av kasseapparatet, går bort til en gammel metalltralle full av magasiner og reklamebrosjyrer og skjenker en kopp kaffe med fløte til meg selv.

Vi setter oss ved siden av hverandre i de tomme barberstolene. De rektangulære stålinnfattede brillene som ligner mine, men er dobbelt så store, glir ned på nesa mens han spiser av godsakene.

«Travelt i dag?» spør jeg.

«Sì», sier han, men den lille salongen er tom, som alltid. «Voldsomt.»

Da jeg var liten var det alltid tre stykker som ventet på å bli klipt, en annen som skulle varmbarberes, og ytterligere to som drakk grappa og spilte Scopa på bakrommet. Dolphies barbersalong var nabolagets midtpunkt, stedet man kom til for å få opera og opphetet diskusjon og lokalt sladder. Men nå om dagen er salongen like folketom som en telefonkiosk. Jeg kan vel ikke klandre noen for ikke å sette sin lit til at en skjelvende gammel mann skal holde en barberkniv mot halsen på dem.

«Kusinen din Luciana har bestilt en hårklipp i dag. Jeg lovet å sette av tid til henne.» Han ser på klokka. «Hun er sent ute, som vanlig.»

«Hun er nok opptatt på jobben», sier jeg, og angrer umiddelbart ordvalget. Min utadvendte kusine – det vil si tremenning, hvis jeg skal være presis – Lucy legger ikke skjul på at hun lever et svært aktivt «sosialt liv». Dette sammen med det faktum at den nåværende kjæresten hennes er en kollega, gjør det ganske sannsynlig at Lucy faktisk er opptatt på jobben. «Hvordan går det med tante Ethel?» sier jeg for å skifte samtaleemne.

Onkel Dolphie hever brynene. «Hun tilbrakte kvelden med søsteren sin i går. Hun er alltid glad når hun får være sammen med Adriana.» Han humrer og klapper seg på munnen med servietten. «Om jeg bare kunne få den kvinnen til å dukke opp oftere.»

Tante Ethel og onkel Dolphie bor over barbersalongen i en toromsleilighet der tante Ethel alltid har ment at det spøker. Gode Ethel påstår at hun ser gjenferdene etter slektningene fra gamlelandet, noe jeg mistenker er en av grunnene til at onkel Dolphie stadig jobber full dag i den tomme barbersalongen. Alle trenger vel en fluktmulighet. Før pleide jeg å spørre tante Ethel om hun noen gang hadde truffet moren min. Hun sa alltid nei. For noen år siden sluttet jeg å spørre.

Onkel Dolphie stikker en siste bit i munnen og børster smulene av hendene. «Delizioso», sier han og subber bort til disken. Han kommer tilbake med arkene jeg ga ham i går.

«Jeg liker denne historien, la mia nipote talentata.»

Min talentfulle niese? Jeg biter meg i leppa for å skjule hvor kry jeg er. «Grazie.»

«Du bygger momentum. Jeg føler det brygger opp til konflikt.»

«Det har du rett i», sier jeg og husker plottet jeg så for meg i dag på jobb. Jeg drar arkene fra i går kveld frem fra veska og rekker ham dem. «Jeg kommer med neste del på torsdag.»

Han skuler. «Ingenting i morgen?»

Jeg kan ikke la være å smile. Det er vår hemmelighet, denne lille skrivehobbyen min. «Undervurder aldri blåkopien av en drøm», liker han å si. Onkel Dolphie fortalte meg en gang at han hadde en drøm om å skrive en opera i sin ungdom, men han nekter å vise meg notene, eller temaet for den. «Bare noe vås», som han pleier å si, før han antar alle nyanser av rødt. Men jeg digger at han en gang hadde blåkopien av en drøm. Jeg skulle bare ønske han ikke hadde undervurdert den.

«Dessverre», sier jeg. «Det blir ikke tid til skriving i kveld. Daria skal ha lesesirkel. Hun har invitert meg.» Tonen min er nonsjalant, som om det å bli invitert til å være sammen med søsteren min og vennene hennes var noe dagligdags for meg. «Hun ba meg om å ta med søt pizza.» Jeg kikker ned på klokka – halv fire – og går bort til vasken.

«Ifølge Dar», sier jeg og skyller koppen min, «er lesesirkelens hovedformål å spise, etterfulgt av drikking og prating. Hvis det blir tid til overs, diskuterer de boka.»

De mørke øynene hans funkler. «Dette er vidunderlige nyheter, at søsteren din inviterer deg til klubben sin. Jeg husker da dere to var uatskillelige.»

Uten forvarsel får jeg klump i halsen. Forskrekket åpner jeg et skap og later som om jeg leter etter et håndkle. «Nå er jeg ikke blitt fast medlem ennå», sier jeg og blunker i rasende fart. «Men jeg håper at dersom vennene hennes liker meg – eller i det minste min pizza di crema – så vil hun gi meg tilbudet.»

«Pizza di crema?» Onkel Dolphie ser skrått bort på meg. «Ikke la henne utnytte deg.»

«Det er ikke så vanskelig. Dessuten elsker jeg å hjelpe henne.» Han hever brynene skeptisk, og jeg later som om jeg ikke får det med meg.

Han ser på klokka og gjør en grimase. «Luciana sa hun ville komme innom for en klipp klokken to. Og jeg hører ingenting. Ikke et ord. Jeg er redd hun der er blitt høy på pæra.»

«Hun er bare barnet», sier jeg. «Det går nok fint med henne.»

Han fnyser. «Bare barnet? Når ble det å være tjueen ensbetydende med å være et barn?» Han snakker lavere, som om den tomme salongen kan høre ham. «Har du hørt det? Luciana har fått seg ny kjæreste – en hun møtte på den nye jobben. Ethel tror han kan være den rette.» Han leer på de buede øyebrynene.

«Hm», sier jeg. «Sa ikke tante Ethel det samme om Derek … og han trommisen ved navn Nick … og han andre – hva var det han het igjen – han med kobratatoveringen?» Jeg trekker på skuldrene. «Lucy er ung. Hun har hele livet foran seg. Hva er det som haster sånn?»

Han sender meg et blikk og minner meg taust på at Lucy er andrefødt datter akkurat som meg.

«Kjæreste eller ikke», sier jeg og tørker av disken, «det virker som om Luce liker den nye jobben sin.»

«Som servitør i det hølet der?» Han rister på hodet. «Si meg, Emilia, hvordan kan en smart jente som Luciana velge å jobbe på det stedet – Rudy’s?»

«Rulli’s», sier jeg. «Det er den hotteste baren i byen.»

«Hva er galt med Homestretch? Irene og Matilde har jobbet der i årevis – i anstendige bluser og fornuftige sko, skal du vite.»

Grandonkelen min, som utvandret fra Italia ett år etter bestemor og grandtante Poppy, er en tradisjonalist. Homestretch var allerede to tiår gammel da Dolphie ankom Bensonhurst i en alder av tjueen. Femtisju år senere er han fremdeles lojal overfor den gamle puben.

«Onkel Dolphie», sier jeg, «det hender at det som er nytt, er bra.»

Han løfter haka. «Ny ost? Nei. Ny vin? Nei. Ny kunst? Nei.» Han tar ansiktet mitt mellom hendene. «Dolce nipotina mia, nytt er ikke bra. Gammelt er bra. Og du, av alle mennesker, burde forstå det.» Han løfter den tjukke hestehalen min. «Hvor lenge har vi klipt håret ditt på samme måte? I tjue år nå? Og disse brillene, det er de samme som du hadde på ungdomsskolebildet, sì?»

«Gid det var så vel», sier jeg. «Jeg har endret styrke tre ganger siden da.» Jeg tar av meg de små stålinnfattede brillene og bøyer dem bakover. «Men heldigvis er denne innfatningen så godt som umulig å ødelegge, akkurat som optikeren hevdet.»

«Bra for deg, cara mia», sier onkel Dolphie. «Hvorfor endre dekkene hvis de fortsatt ruller, sì?»

«Nettopp.» Jeg setter brillene tilbake på plass og kysser ham på kinnet. «Jeg kommer tilbake i morgen med en ny leveranse bakverk.»

«Grazie», sier han. Han subber bort til kasseapparatet. «Ikke glem la posta.» Idet han plukker opp posten, faller en lilla konvolutt ut fra bunken, en jeg må ha oversett tidligere. Han fanger den under de semskede Hush Puppies-skoene sine.

«Et brev», sier han og stirrer ned på det. «Et ordentlig et.»

Jeg setter meg på huk for å plukke opp den mystiske konvolutten, men onkel Dolphies fot leer seg ikke. Han bøyer seg ned for å studere den nærmere. Øynene hans smalner. Så blir de store. Dernest blir de fuktige. Han legger en hånd for munnen.

Konvolutten, med adressen påskrevet for hånd, stirrer opp på oss, poststemplet i Philadelphia i Pennsylvania. Smilet mitt fordufter, og jeg stivner til. I overdådig skrift står navnet og adressen hennes spredt ut over øvre venstre hjørne. Poppy Fontana. Nonna og onkel Dolphies utstøtte søster, Paolina. Den gåtefulle grandtanten som alltid har fascinert meg på avstand. Den snedige kvinnen nonna insisterer på at er un problema – trøbbel. Den eneste nålevende slektningen jeg forbys å treffe.

Kapittel 3

Emilia

Jeg holder beskyttende om veska mi, som om den inneholder et våpen og ikke et enkelt brev, og tvinger meg til å saktne farten da jeg når fortauet. Nonna Rosa står ved karnappvinduet sitt og skotter ut bak de tunge damaskgardinene. Selv om øynene hennes er små, skryter nonna av å ha perfekt syn, hvilket er praktisk for en kvinne som jeg er overbevist om at kan se rundt hjørner. Jeg vinker og håper å virke nonsjalant. Med den sedvanlige, irriterte minen snur hun seg bort. Det er forferdelig av meg å si, men ofte skulle jeg ønske det var hun som bodde i den koselige loftsleiligheten. Eller selv i pappas leilighet i andre etasje. På den måten hadde hun ikke hørt skrittene mine hver gang jeg gikk på yttertrappa, og hun ville ikke kunnet titte ut gjennom karnappvinduet og holde meg, en tjueni år gammel kvinne, under oppsikt. Men nå undervurderer jeg henne. Min nonna ville naturligvis finne et annet vindu å spionere fra.

Jeg går gjennom den fasetterte glassdøra og krysser den terrazzo-flislagte entreen mens jeg gløtter ned i veska for å være sikker på at den fremdeles er der. En opprørsk iling strømmer opp gjennom ryggraden.

Jeg går opp trappa i valnøttre to trinn om gangen, og slenger opp den ulåste døra til leiligheten min. Det lille kjøkkenet – som i praksis består av tre kjøkkenskap og et lite kjøleskap dekket av bilder av niesene mine – er flekket av ettermiddagssola. Jeg tømmer innholdet i veska på kjøkkenbenken og griper tante Poppys brev.

Jeg gransker den lilla konvolutten mens jeg nyter forventningen. Jeg har ikke bursdag. Det er fire måneder til jul. Min grandtante Poppy – en kvinne jeg bare har møtt én gang, men som aldri glemmer en høytid – begynner å bli gammel, når alt kommer til alt, og er sikkert forvirret.

Claws, den langhårete svarte og hvite katten min, runder hjørnet. Jeg tar ham opp og kysser det nusselige, gretne trynet hans. «Skal vi se hva tante Poppy har å si? Du må love ikke å fortelle det til nonna.»

Jeg legger ham over skulderen og drar en finger gjennom forseglingen. Hjertet mitt hamrer idet jeg fjerner et limesorbet-farget silkepapirark. Poppys lilla blekk får meg til å smile, det samme gjør de muntre tegningene i margen – ei lita jente som ønsker seg noe under et stjerneskudd … en bukett tusenfryd … et kart over Italia.

Min kjæreste Emilia,

Jeg skriver dette brevet for å be om en tjeneste. Nei, ikke en tjeneste, akkurat. Faktisk er det jeg som skal gjøre deg en tjeneste. Du skjønner, det jeg nå skal foreslå vil snu livet ditt på hodet.

Jeg dumper ned på en kjøkkenstol og klør Claws bak ørene mens jeg leser videre.

Til høsten reiser jeg tilbake til hjemlandet mitt, Italia, for å feire min åttiende fødselsdag. Jeg vil at du skal bli med meg.

Jeg gisper. Italia? Jeg? Jeg kjenner jo knapt grandtanten min. Like fullt fylles hodet av bilder av bugnende vinmarker og enger fulle av solsikker.

Tenk så gøy vi kommer til å ha det! Du liker vel å ha det gøy? Jeg mistenker at livet ditt mangler glede, der du jobber i den grusomme forretningen med søsteren min og faren din. Nei. Jeg kan ikke forestille meg at det er noe gøy overhodet.

Jeg sukker. Livet mitt er helt ålreit – gøy. Jeg får jobbe sammen med familien og bo her i Bensonhurst, byen hvor jeg vokste opp. Og selv om det er under en time med tog til Manhattan, har den noe småbyaktig ved seg. Vi henger fortsatt klesvasken til tørk på snor, og vi kjenner naboene. Jeg har Matt, en lojal venn jeg har hatt hele livet, som jeg treffer nesten hver dag. Hvor mange kan si det? Paolina Fontana er helt på jordet.

Vi drar midt i oktober – om bare seks uker. Jeg regner med at du fortsatt har det italienske passet ditt. Vi ankommer Venezia, krysser landet med tog til Firenze og avslutter turen på Amalfikysten, hvor jeg må innfinne meg på trappen foran Ravello-katedralen på min åttiende fødselsdag.

Ravello-katedralen? Hva er det hun planlegger?

Vær snill å ringe så vi kan planlegge alt sammen. Frem til da ønsker jeg deg en bukett firkløver og doble regnbuer.

Vennlig hilsen tante Poppy

Jeg får sommerfugler i magen av opprømthet før jeg tar meg i det. Jeg har ikke råd til noen Italia-tur. Ikke med min magre inntekt. Og selv om jeg kunne, ville nonna forby det. Jeg lener hodet mot ryggen på eikestolen og stønner. Tante Poppy må nok finne seg en annen reisekamerat, et annet familiemedlem, kanskje.

Men nei, tante Poppy har ikke noe forhold til noen i familien vår.

Så da får hun ta med seg venner. Hun må da ha venner.

Eller har hun det?

En uventet medynk med tanten jeg aldri har fått lov til å bli kjent med, kommer over meg. Så ensom hun virker for meg nå, den gamle kvinnen som uten unntak skriver til meg hvert eneste år på bursdagen min, som tar kontakt på hver tenkelige høytidsdag, inkludert Det amerikanske flaggets dag.

En gang, da jeg var kanskje ni eller ti, utvekslet Poppy og jeg en håndfull brev. Det var spennende for meg å åpne postkassen og finne et brev fra grandtanten min der. Hun ville vite hvem av vennene mine som fikk meg til å le høyest, om jeg foretrakk lisser eller borrelås, dill-pickles eller søtsaker, hvilken årstid som «fikk meg til å blomstre». Ingen voksen hadde noensinne vist en sånn interesse for meg. Helt til en lørdag ettermiddag da nonna tok meg i å vandre rundt i entreen.

«Hva holder du på med, kaster bort tiden her når du skulle gjort rent rommet ditt?»

«Jeg venter på posten», sa jeg til henne mens forventningene boblet opp på ny. «Jeg har en brevvenn.» Tante Poppy hadde brukt den frasen i et av brevene sine, og jeg elsket hvordan det lød på tunga.

Nonna rynket brynene. «Brevvenn? Hva er en brevvenn?»

Jeg gliste. «Jeg skriver med søsteren din, grandtante Poppy!»

Uten et ord trakk hun seg tilbake til leiligheten sin. Ti minutter senere, akkurat idet vår nye postmann, Mr. Copetti, kom inn i entreen, dukket nonna opp. Hun holdt ut hånda for å ta imot dagens leveranse.

«Vær så god», sa han til nonna. Han blunket til meg. «Ser ut som det er et postkort i dag.»

Jeg smilte og tittet over nonnas skulder. Mr. Copetti snudde seg for å gå, men nonna løftet en hånd. «Vent.» Hun skyndte seg å bla gjennom posten til hun fant en oransje konvolutt.

«Den er til meg», sa jeg og strakte meg etter den.

Nonna dro frem en penn fra bak øret. Hun slo en rød strek over adressen og skrev Returneres til avsender.

«Nonna!» ropte jeg. «Hva er det du gjør?»

Hun slengte brevet etter Mr. Copetti. «Gå nå.»

Han hadde øyne som en sjenert liten gutt idet han prøvde å ta mot til seg. Nonna tok et skritt frem og pekte mot døra. «Ut! Nå!»

Han praktisk talt pilte ut av huset. Jeg fikk husarrest i en uke, og all «frilynt» kommunikasjon med tante Poppy ble forbudt.

Jeg ventet i ti hele dager før jeg i hemmelighet skrev et nytt brev til grandtanten min. Jeg gjemte det inni matteboka og planla å legge det i postkassen på vei til skolen. Hjertet mitt hamret idet jeg satte meg ved nonnas frokostbord den morgenen. Mens jeg satt og spiste, holdt jeg hele tiden en beskyttende hånd på boka.

Nonna kikket mistenksomt på meg. Jeg trodde jeg skulle svime av da hun kom bort til meg og tittet ned på læreboka. Jeg fortsatte å drikke kakaoen min mens jeg holdt hånden urørlig på omslaget og ba til den velsignede moderen om at jeg ikke ville bli avslørt. Men da jeg skulle til å dra, satte genseren min seg fast i armlenet på stolen. Boka spratt av gårde. Som i sakte film svevde brevet ut fra mellom sidene som et papirfly og landet elegant på tuppen av nonnas helsesko.

Det er vel overflødig å nevne at nonna ikke viste noen nåde. Utover det standardiserte julekortet, de halvhjertede takkekortene og et og annet bursdagskort tok jeg aldri kontakt med grandtanten min igjen.

Jeg snur meg mot vinduet, et urbant lappeteppe av tak og telefonledninger og gamle antenner, og gnir meg fraværende på arret nedenfor leppa. Hva tenkte tante Poppy da brevene sluttet å komme, mon tro? Ble hun fornærmet? Skuffet? Skjønte hun at det var på grunn av nonna og ikke meg? Eller var det det? Hvorfor hadde jeg ikke forsvart meg, overbevist faren min om å la meg få beholde vennskapet? Svaret kommer lett. Pappa ville aldri trosse svigermoren sin. Han er altfor sjenert. Og den skamfulle sannheten er at jeg ikke er så annerledes. Når det kommer til nonna Rosa, denne vesle hardhausen av en kvinne som signerer lønnsslippen vår og står som eier av leilighetene vi leier, er vi begge feiginger.

Magen min knytter seg, og jeg slipper hodet ned i hendene og prøver å få spørsmålet som trenger seg på, til å forstumme. Tør du nå, nesten to tiår senere, å frigjøre deg?