Merete Lien

87

Rosehagen

Valget

Persongalleri:

Emily Victoria Eide | – | eier hotell Den hvite rose og gården Egerhøi
Michael Eide | – | hennes ektemann, investor og eiendomsbesitter
Mathias | – | deres sønn
Aksel Hartwig | – | Emilys avdøde ektemann
Johan | – | Aksel og Emilys sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys fraskilte ektemann, skipsreder og investor
Caroline og Wilhelm August | – | deres barn
Alice | – | Emilys datter
Mariella Corsini Stevens Lindemann | – | Gerhards avdøde hustru
Robert Edoardo Corsini Lindemann | – | deres sønn
Simon Løvlie | – | kunstmaler, Mariellas tidligere elsker
Martin Corsini Løvlie | – | deres sønn
Jenny Lindemann | – | Emilys halvsøster, malerinne, gift med Gerhard
Julian | – | halvbror av hennes avdøde ektemann, Julian van Heeden
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | landskapsarkitekt og gartnerske, gift med Erling
Agnes Wilse | – | mor til Emily, Jenny, Sander og Erling, malerinne
Ivan Wilse | – | hennes avdøde ektemann, Erlings far
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», kunstmaler, far til Jenny og Sander
Sander Hofgaard | – | Jennys bror og Emilys halvbror
Juliane Holthe | – | Sanders kjæreste, rik enke fra Kristiania
Sarah og Therese | – | Sanders tvillingdøtre (med avdøde Ragnhild)
Konstanse Gregersen | – | Gerhards halvsøster, driver motehuset Lind Mode
Hanna Gerlinde, Benedicte og Walther | – | hennes barn
Felix Gregersen | – | hennes ektemann, forretningsmann
Helmer Gregersen | – | Konstanse og Felix’ sønn
Regitze Gregersen | – | Felix’ mor
Edwarda og Vanessa Gregersen | – | Felix’ døtre
Philip Berner | – | forlovet med Hanna Gerlinde
Theodor Becker | – | sakfører, tidligere Konstanses elsker
Walther Haffner | – | kunstmaler, tidligere gift med Konstanse
Laura og Harold Hunsford | – | barn av lady Hunsford, venner av Hanna Gerlinde
Jørgen Brekke | – | eier kunstgalleri i Kristiania
Lucie Hendrichsen | – | malerinne
Luca Cominelli | – | venn av Lucie, driver Galleria Corsini
Jonathan Miller | – | enkemann, bosatt i Roma
Anna Sørensen | – | tidligere Gerhards elskerinne
Liam Tindall | – | gift med Alexandra, irsk, tidligere prest
Nathalie | – | hans datter med avdøde Pauline
Klara Svanøe | – | kokke på hotellet, gift med kaptein Jesper Svanøe
Aron Olesen | – | uekte barn av Aron Østbye
Hans Olesen | – | forpakter på Egerhøi, Arons onkel, bror til avdøde Aron Østbye
Stina Olesen | – | tidligere Emilys barnepike, gift med Hans Olesen
Elly Sivertsen | – | husholderske på Egerhøi
Tora og Amalie Nordgård | – | tjenestepiker på Egerhøi
Andrea | – | barnepike for Robert, italiensk
Alette | – | tjenestepike hos Jenny og Gerhard

Slik sluttet forrige bok:

«Hvem har rett til Egerhøi?» spurte onkelen.

«Jeg.» Aron klarte å svare med fast røst.

«Hvorfor?»

«Fordi gården burde ha tilhørt min far.»

«Utmerket. Vi har altså blitt enige om hvor dere skal ri?»

«Ja.»

«Det er svært viktig at du ikke avviker fra ruten vi har avtalt. Og at dere fortsetter med rideturene til hun går med på å ri Prins. Ham har jeg full kontroll over.» Onkelen rakte ham hånden. «Avtale?»

Han tok hånden. «Avtale.»

«Du må ikke svikte meg. Det er bedre at Caroline blir værende på Egerhøi som krøpling, enn at hun flytter herfra. Da vet vi hvor vi har henne, og en krøpling vil være langt mer takknemlig for oppmerksomhet fra en flott ung gutt som deg.» Han lo. «Nå kan du gå ut. Husk å snakke pent om Prins. Du kan si at den blitt like rolig som en hvilken som helst annen hest.»

Aron reiste seg. Hva om Caroline døde? Hva ville da skje med Egerhøi? Hadde onkelen tenkt på det?

1. KAPITTEL

Egerhøi, april 1911

Stina kjente kakebiten vokse i munnen. Emily som var så snill og god! Hun hadde sin mor på besøk, men det var ikke snakk om bare å ta imot regningen Stina kom med, og si takk og god kveld. Nei, hun hadde insistert på at Stina måtte komme inn og drikke te sammen med henne og moren.

Hun fikk svelget kakebiten, og tok en slurk av teen. Samvittigheten plaget henne. Hun visste godt at regningen bare var et påskudd. Hans hadde sendt henne ned hit for å unngå at hun lyttet til samtalen mellom ham og Aron. Hun hadde hørt mye de siste månedene. Hans planla hva Aron skulle si og gjøre for å få Caroline til å bry seg om ham. Det var ikke riktig. Hun tok enda en slurk. Dette med hesten var nesten det verste. Hun kjente seg medskyldig – men i hva? Sannheten var at hun bare hadde en vag forståelse av hva som lå bak påfunnet.

«Det er deilig å være tilbake på Egerhøi,» smilte fru Wilse. «Jeg begynner visst å bli glad i denne gamle gården.»

«Ja, Egerhøi er et godt sted å bo.» Emily smilte. «Vi er heldige som har Stina og hennes mann. Bedre forpakterpar kunne ingen ønske seg.»

Dette ble bare verre. Emily skulle ha visst hvordan Hans snakket bak ryggen på henne. Han foraktet dem som hadde arvet formue og eiendom. «Vi er da så glade for å kunne bo her,» mumlet hun.

Fru Wilse skjenket mer te i koppene. «Jeg kan betro Dem at jeg mer enn én gang har forsøkt å få min datter til å forlate Egerhøi og flytte til Bergen, slik at jeg kan få se mer til henne og barna. Det nytter ikke. Jeg må visst gi opp.»

Stina bare nikket. Hans kom til å spørre henne ut om denne samtalen. Hun kunne i hvert fall fortelle ham at det ikke var snakk om å selge Egerhøi og flytte til Bergen. Hva ville han da ha gjort? Han hadde ikke penger nok til å kjøpe en så stor eiendom. Å selge Svarttjern ville ikke innbringe mye – om han i det hele tatt fikk solgt. Hvem ville bo på det uhyggelige stedet? Folk sladret om at Aron Østbye gikk igjen der, og gården lå mørkt og øde til.

«Det er hyggelig at Caroline flytter til Bergen,» fortsatte fru Wilse. «Da får jeg i alle fall se mye mer til henne.»

«Ja, hun klarer knapt å vente,» nikket Emily.

Stina rettet ryggen. Hun måtte si noe. Hans ventet at hun forsøkte å få Emily på andre tanker. «Det blir vel trist å være uten ho? For deg, mener jeg?»

«Ja, men jeg må tenke på hva som er riktig for henne.»

Fru Wilse nikket. «Det kan være galt å hindre et menneske i å følge sine innerste drømmer.»

Stina løftet koppen, men satte den fra seg. Det var høytidelige ord. Hans brød seg ikke om hva som måtte være Carolines «innerste drømmer». Alt som betydde noe for ham, var å få kontroll over Egerhøi. Hun forstod ham jo også, på sett og vis. En forpakter satt aldri trygt. Så lenge man ikke eide gården, kunne man bli sagt opp. Herr Eide kunne for eksempel når som helst si at han selv ville stå for driften. Han var alltid ivrig etter å lære, sa Hans. Kanskje han hadde slike planer? Da ville Hans og hun bli overflødige.

Hun fór sammen. Noen skrek høyt opp i andre etasje. Skriket ble fulgt av latter.

Emily ristet på hodet. «Wilhelm August må ha skremt småpikene. Han er fæl til det.»

Fru Wilse skottet mot vegguret. «Bare de ikke vekker Mathias. Han er den eneste som sover. Vi har glemt å sørge for at Alice og tvillingene kom seg i seng.»

«Det har vi.» Emily reiste seg. «Jeg er straks tilbake, Stina. Bli bare sittende.»

Fru Wilse reiste seg også. «La meg ta meg av leggingen, Emily, så kan du og fru Olesen få en prat.»

«Med glede,» svarte Emily. «Jeg skal bare ha et ord med de store barna.»

De to forsvant ut av peisestuen. Stina beveget seg urolig. Tanken på rideturen hun hadde hørt Hans og Aron snakke om, gav henne ikke fred. Hvorfor ville Hans absolutt ha Caroline til å ri Prins? Hjertet hoppet over et slag. Fru Hedin falt av den hesten! Hun skadet seg stygt og hevdet at Hans stod bak. Heldigvis var det ikke noen som trodde henne. Påstanden var for drøy.

Hans visste at hesten var uberegnelig, og at det kunne være farlig å ri den. Hvorfor insisterte han likevel på at Aron skulle overtale Caroline til å ri nettopp Prins? Han hadde selvfølgelig ikke noe ønske om å skade henne, men hva var da hensikten? Han arbeidet jevnt og trutt for å stille Aron i et best mulig lys, slik at det kunne bli et par av ham og Caroline. Kanskje planen var å gjøre Aron til en helt? Dersom den uregjerlige hingsten løp ut, og Aron reddet henne, ville han bli det.

Hun hørte skritt. Emily kom tilbake. Dersom Hans hadde lagt en slik plan, forstod han da ikke hvor farlig den var? Han kunne ikke være sikker på at Aron klarte å redde Caroline uten at hun kom til skade. Hun så for seg den sky og ville hingsten. Ingen kunne kontrollere den, bortsett fra Hans – og kanskje Aron. Men han var bare en guttunge.

«Da er mor i gang med å lese for småpikene.» Emily satte seg. «Vil du ha mer te? Et kakestykke til?»

«Nei takk. Det smakte herlig, men jeg er forsynt.» Det var ingen vei utenom. Hun ville ikke ha en ulykke på samvittigheten. Derfor måtte hun advare Emily. Caroline måtte ikke la seg overtale til å tro at hun kunne beherske Prins. Det var for farlig, samme hva Hans og Aron mente.

«Din mann vil vel gjerne ha regningen tilbake? Jeg la den inn til Michael, slik at han kunne skrive under. Jeg skal hente den før du går.»

Stina krympet seg. Det føltes som om Hans var i rommet og hørte samtalen mellom Emily og henne. Hun rettet ryggen. Han var ikke her, og han behøvde ikke å få vite at det var hun som hadde advart Emily. Hun svelget hardt. Dersom han likevel fikk vite det, ville han bli rasende og beskylde henne for å svikte ham. I så fall måtte hun få ham til å forstå at hun gjorde dette like mye for hans skyld. Hun ville forhindre at han gjorde seg selv til forbryter – av ren vanvare og iver etter å nå målet sitt.

«Er det noe galt? Du ser så bekymret ut?»

Hun måtte komme med advarselen uten å nevne Hans. Det var løsningen. «Hør, Emily. Det er noe jeg synes du bør vite.»

Emily nikket, tydelig forbauset.

«Har Caroline nevnt at ho skal ri sammen med Aron nå søndag?»

«Kanskje hun nevnte det. Jeg er ikke sikker.»

Stina snakket fort og snublende, like redd for å si for lite, som for å si for mye. «Aron er som besatt av Svarteprins. Han mener at den hesten står over alle andre, og at det gir en egen glede å ri den.»

Emily nikket. «Det er bra at noen våger å ri Prins. Den har ikke godt av å stå i spiltauet dag ut og dag inn.» Hun rynket pannen. «Er du bekymret for Aron? Mener du at han er uforsiktig?»

«Jeg tror at han vet hva han gjør når han rir Prins, men i det siste har han vært så ivrig etter at Caroline skal gjøre det samme.»

Emily rykket til. «Caroline? Men hvorfor? Hun har jo sin egen ponni, og hun kan ri på Amira.»

«Han sier så mye. Det skal være noe helt eget å ri Prins, påstår han. Dessuten tilhører den hennes far, herr Lindemann, og derfor burde ho …» Stina holdt inne. «Nok om det. Du husker vel at den kasta fru Hedin i bakken?»

«Ja, det var en fryktelig historie.»

«Aron avviser at hesten er farlig. Han skylder på fru Hedin. Ho visste ikke hvordan Prins skulle behandles, sier han.»

«Men hun var jo en erfaren rytterske, faren hadde en herregård?»

«Det sa ho, ja, men Aron mener at det bare var tomt skryt. Ho red den for hardt, sier han.»

«Jeg forstår.» Snakket han slik om kvinnen som hadde vært hans fostermor? Det var kanskje ikke så rart, fru Hedin hadde ikke alltid vært snill mot gutten.

«Hesten er uberegnelig, samme hva Aron hevder. Derfor ber jeg deg om å sørge for at Caroline ikke rir den.» Nå var det sagt, og det føltes som en lettelse.

«Du har rett, Stina. Det ville være galskap. Caroline er vant til snille, godmodige Gullfaks.»

«Nettopp.» Stina reiste seg. «Nå lurer nok Hans på hvor det blir av meg.»

«Jeg skal hente regningen,» sa Emily.

«Det haster ikke.» Stina følte trang til å flykte fra Emilys blikk. Hadde hun fortalt henne nok? Det fikk holde. Mer kunne hun ikke si – uten å røpe Hans’ planer. Emily måtte da forstå at hun måtte nekte sin datter å ri en så uberegnelig hest?

Hans så opp fra avisen. «Du ble lenge. Det var rett før jeg trodde at du hadde gått deg bort.»

Aron lo. Han likte visst at onkelen ertet henne.

Hans snudde seg mot gutten. «Det er sengetid, unge mann. God natt.»

«God natt,» mumlet Aron motvillig, og gikk ut av stuen.

«Tok det så lang tid å få underskrift på en regning?»

Han var i dårlig humør, hørte hun. «Emily bad meg inn. Jeg drakk te sammen med ho og fru Wilse.»

Han smilte så vidt. «Utmerket, Stina. Det er en stor fordel at du er en god venninne av frua på Egerhøi. Snakket dere om Caroline?»

«Så vidt. Jeg påpekte overfor Emily at ho kom til å savne dattera, om ho lot ho dra.»

«Det er bra. Skjønt det hjelper visst ikke stort. Jeg fatter ikke hva fru Eide tenker på.»

«Nei.»

Han smilte. «Mye kan skje innen den tid.»

Hun frøs i det samme. Hva tenkte han på? Hvor langt var han villig til å gå for å få kontroll over gården?

«Du skal ikke bekymre deg, Stina. Vi skal aldri flytte herfra. Det skal jeg sørge for.»

Han var visst sikker på at Caroline ville gifte seg med Aron. I så fall giftet hun seg med en gutt hun ikke kjente. Så lenge Hans stadig fortalte Aron hva han skulle si og gjøre, fremstod han som klokere og mer følsom og romantisk enn han var. Caroline kunne komme til å angre – når det var for sent. Aron hadde en side bare Hans og hun kjente.

*

«Forstyrrer jeg?» spurte Emily.

Michael skjøv fra seg en bunke dokumenter. «Du forstyrrer aldri,» smilte han.

Hun satte seg overfor ham. «Det er noe jeg må fortelle deg.»

«Jeg er lutter øre.»

«Stina var her. Hun advarte meg mot en slags lek Aron bedriver.»

«Lek?» gjentok Michael og virket bekymret. «Gjør han … tilnærmelser? I så fall …»

«Nei, det ikke noe slikt. Ifølge Stina har han fått det for seg at Caroline skal lære å ri Prins.»

«Men hvorfor i all verden?»

«Jeg vet ikke. Kanskje fordi han liker å være den som lærer henne noe?»

«Og samtidig viser henne hvor dyktig han selv er,» nikket Michael. «Det gir mening.»

«Det kan være grunnen. Han ønsker nok å imponere henne.»

«Slik er gutter.» Han smilte skjevt. «Jeg husker meg selv på den alderen.»

«Hesten kan være farlig. Den kastet fru Hedin i bakken.»

«Ja, og derfor må vi raskest mulig sette en stopper for leken.»

«Men hvordan?»

Han trommet fingrene mot bordplaten. «Etter min mening bør ikke andre enn herr Olesen ri Prins, men det spørs om det er nok å nedlegge et forbud.»

«Du rir den ikke?»

«Nei, som du har observert. Jeg er bygutt, og foretrekker hester med et roligere gemytt.»

Hun måtte le. «En bygutt som jeg har klart å lokke med meg langt ut på landsbygden.»

«Heldigvis. Men jeg rir nødig en så sky og uberegnelig hest – selv ikke for å imponere deg.»

Hun lente seg frem og rørte ved hånden hans. «Du er ikke bare bygutt. Jeg er grundig imponert over måten du behandler seil og ror på. Du trenger ikke å temme Prins.» Hun sukket. «Hesten er blitt et problem, så hva gjør vi?»

Han tenkte seg om. «Aron er ikke lett å dirigere. Jeg har en følelse av at han gjør som det passer ham, uansett hva han får beskjed om. Det tryggeste er å kvitte seg med hele problemet. Hva om vi selger hesten?»

«Selger? Har du glemt at den tilhører Gerhard?»

«Gerhard er sikkert enig. Han rir den jo aldri, selv ikke når han er på besøk i Kragerø.»

«Han er i Roma. Det kan ta tid å få hans samtykke.»

«Ja, vi kan ikke akkurat sende et telegram. Da begynner han sikkert å lure på hva som foregår,» mente Michael.

«Du har rett. Det ville være vel dramatisk.»

«Et brev tar tid. Jeg foreslår at vi flytter hesten til stallen ved hotellet. Der kan den stå til vi har fått svar fra Roma.»

«Da er vi kvitt problemet.» Tanken gjorde henne lettet.

«I hvert fall inntil videre. Jeg skal ta meg av det, i morgen den dag.»

«Tusen takk. Ifølge Stina har Aron og Caroline avtalt en ridetur på søndag.»

«Da er den fristelsen ute av verden. Selv Aron må ta til takke med en roligere hest.»

Hun smilte. «På mange måter er han som sin far.» Aron Østbye hadde hatt noe vilt og uregjerlig ved seg, samtidig som han var en mann som var svært tiltrekkende – for en del kvinner.

«Men ingen kjeltring, håper jeg?»

«Nei. Jeg skulle bare ønske at han ikke var så opptatt av Caroline. Det blir for mye.»

«Vi får tro at han glemmer henne når han innser at hun er opptatt av å male, og ikke av å ha kjæreste.»

«La oss håpe det.» Hun reiste seg. «Det er hyggelig å ha mor på besøk. Jeg håper hun blir her lenge.»

«Ja. Det passer ekstra godt at hun er her nå som vi har fått Sanders døtre i huset. Han har lagt et stort ansvar på dine skuldre.»

«La oss ikke tenke på ham. Han gjør som det passer ham, har jeg innsett.»

«Han vet at du tilgir din lillebror.»

«Jeg har ikke noe valg. Jeg kan ikke ta fra ham stillingen ved hotellet. Jeg må tenke på Sarah og Therese.»

«Og det vet han.»

«La oss håpe at denne enken han er betatt av, er et sympatisk menneske, og at hun tar ansvar for tvillingene dersom det blir alvor mellom henne og Sander.»

«La oss håpe det.» Han tok fatt på dokumentene. «Jeg arbeider en stund til. Det har hopet seg opp.»

«Gjør det.» Hun kastet et slengkyss mot ham og gikk ut av kontoret. Det skulle bli godt å bli kvitt problemet med Prins. Hun ristet på hodet. Det burde være nok å gi Aron klar beskjed om at Caroline ikke skulle sitte på den hesten, men hun visste av erfaring at slik var det ikke. Aron gjorde som det passet ham. Herr Olesen var den eneste gutten lyttet til, men selv han kunne ikke dirigere nevøen. Dessuten lot det ikke til at han anså Prins som farlig.

Hun var på vei mot trappen, men snudde. Caroline måtte få vite at de kom til å flytte farens hest. Kunsten var å finne de rette ordene. Hun banket lett på døren.

«Ja?» Datterens lyse stemme nådde henne.

«Det er meg.» Hun åpnet døren og gikk inn.

Caroline satt ved skrivebordet, opptatt med å tegne, som vanlig. Hun lukket skisseblokken. «Du skal få se når den er ferdig.»

«Det gleder jeg meg til.» Emily satte seg på sengekanten. «Jeg har hørt at Aron rir Prins.»

«Det gjør han, og han vil at jeg også skal gjøre det.»

Nå var hun heldig. Betroelsen gjorde at hun slapp å røpe hva Stina hadde sagt.

«Jeg vil ikke!» sa Karoline. «Jeg er redd for den hesten.»

«Det forstår jeg. Den trenger en voksen og sikker rytter.»

«Var ikke fru Hedin det?»

Emily kjente et stikk av medynk. Caroline måtte ha bekymret seg. «Fru Hedin var både voksen og en trent rytter, og det var ikke nok. Hesten kan være farlig. Derfor har onkel Michael og jeg blitt enige om å selge den, dersom din far er enig. I mellomtiden skal den stå i stallen ved hotellet. Da unngår vi at det skjer en ulykke.»

«Så bra! Jeg liker ikke engang å klappe den. Jeg føler at den har lyst til å bite meg.»

«Men hvorfor klapper du den da?»

«Fordi Aron aldri gir seg når han har satt seg noe i hodet. Det letteste er å gjøre som han vil.»

Emily kjente sinnet stige. Det var godt at Stina hadde advart henne. «Jeg vil ikke ha ansvaret for at flere kan komme til skade. Derfor flytter vi hesten.»

«Det er jeg glad for, men Aron kommer til å bli sur.»

«Så får han bli sur.»

«Jeg er glad for at jeg skal flytte,» sa Caroline langsomt. «Jeg kommer til å savne deg og onkel Michael, Alice og Mathias og …» Hun holdt inne. «Men ikke Aron. Jeg er så lei av ham! Han bryr seg bare om hva han selv har lyst til, og forsøker å tvinge andre til å mene som ham.»

«Jeg skjønner at det er slitsomt.» Emily gikk mot døren. «Du må love meg å fortelle det dersom han finner på noe nytt du ikke liker.»

«Det skal jeg.» Caroline åpnet skisseblokken og fortsatte med tegningen.

Emily ble stående og se på den ivrige, bøyde ryggen en stund. Som hun kom til å savne eldstedatteren når hun var reist!

Moren kom ut fra kontoret idet Emily kom ned. Hun smilte strålende. «Jeg fikk en telefon. Fra en forbindelse i Kristiania. Han vil arrangere en utstilling, og ønsker at jeg skal være blant kunstnerne.»

«Så hyggelig.» Emily kjente et stikk. Betød dette at moren ville reise sin vei? Vende tilbake til arbeidet med bildene – slik hun alltid gjorde, før eller senere?

«Ja, ikke sant? Det er lenge siden sist.»

Emily betraktet moren. Det var som om et lys var blitt tent i ansiktet hennes. Hun virket yngre, mykere. Kunne det dreie seg om mer enn malerier?

«Han inviterte meg til Kristiania. Har du noe imot at jeg reiser? Det blir bare noen dager, toppen en uke.»

«Selvfølgelig skal du dra. Bare husk at du er velkommen tilbake.» Hun gav moren en klem. «Det er koselig å ha deg her, både for barna og for meg.»

«Og det er koselig å være her.»

«Vil du bo i Michaels hus?»

«Tusen takk, men jeg foretrekker hotell. Det er allerede bestilt et rom til meg, på Grand.»

Emily nikket. Det var der moren foretrakk å bo når hun besøkte hovedstaden. Hun hadde konsentrert seg om barn og barnebarn lenge nå. Kanskje hun var rastløs? Hun var nok ikke fornøyd med å være bare bestemor. Det kunne ingen forvente.