Helen Fields

Perfekt offer

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Tilegnet Brian og John – fedrene og bestefedrene – som nå leser avisene i det hinsidige, og lurer på hva alt bråket her nede dreier seg om. Med kjærlig hilsen fra oss som aldri vil glemme dere.

DEL EN

KAPITTEL 1

Det fantes verre steder å dø. Men det var færre måter å dø på som var mer skremmende. Bakteppet var sommerlig og idyllisk – bylandskapet på den ene siden, silhuetten av den urgamle vulkanen Arthur’s Seat i det fjerne. Man kunne føle musikken før man hørte den, bassen dundret gjennom marg og bein. Solnedgangen startet sent i Edinburgh i slutten av juli, og himmelen flammet opp i nyanser av rosa, gull og oransje. Kanskje det var derfor ingen la merke til det da det skjedde. Enten det, eller så var det en cocktail av alkohol, stoff og livsglede. Festivalen var godt i gang. Tre dager der festløvene drev dank, festet, elsket, spiste og drakk seg gjennom band etter band, stadig mer komfortable med færre klær på kroppen og minimalt med hygiene. Hvis det var mulig å ta et øyeblikksbilde av ren ekstase, ville dette ha vært et ideelt motiv. Fryd bølget gjennom folkemengden, som hoppet i takt, som om alle til stede hadde smeltet sammen til ett eneste henført fabelvesen av tusen smilende ansikter.

Og midt oppi det hele hadde morderen glidd inn som en skygge, smidig og lett på tå, og latt kniven suse mot offeret som en sløyfe gjennom luften. Snittet var rent. Rett og dypt. Det massive blodtapet var synlig på bakken, såret for dypt til at strømmen kunne stanses med hendene. Men det var uansett ikke tid til å få offeret på sykehus. Det var heller ikke noen som hadde lagt merke til skaden før han nesten hadde blødd i hjel.

Førstebetjent Luc Callanach sto på stedet der den unge mannen hadde trukket sitt siste åndedrag. Identiteten var ennå ikke fastslått. Politiet hadde funnet ut bemerkelsesverdig lite i timen som var gått siden mannen døde. Det var utrolig, tenkte Callanach, at de ikke hadde funnet et eneste brukbart vitne i en folkemengde på flere tusen.

Den unge mannen hadde bare sluttet å hoppe opp og ned, sunket langsomt sammen, ravet til høyre og venstre, fremover og bakover mot de andre festivalgjestene, og til slutt klappet sammen mens han holdt seg for magen. Det hadde irritert noen av dem, en forstyrrelse i konsertgleden. Først hadde de trodd han var full, eller påvirket av narkotika. Det var ikke før en barbeint tenåringsjente hadde glidd i blodpølen at man begynte å ane uråd, og i all viraken hadde det gått en evighet før noen oppfattet hva som hadde skjedd. Til slutt hadde skrikene overdøvet musikken da noen forsøkte å flytte på den stakkars gutten, og la merke til innvollene som snodde seg som et fremmedartet kjæledyr på bakken, og alt blodet som glinset i det skarpe sollyset.

Politiet hadde ikke vært langt unna. Det var et stort offentlig arrangement der alle forholdsregler var tatt, i alle fall på papiret. Men da hjelpemannskapene ankom, med politiet i spissen, hadde det vært en logistikkmessig katastrofe å trenge seg gjennom menneskemengden, rydde området og sikre åstedet. Callanach løftet blikket mot himmelen og sukket. Åstedet var mer nedtrampet enn nattklubbtoaletter på nyttårsaften. Det var nok DNA rundt omkring til å befolke en ny planet. Det var et åstedsteknisk mareritt.

Liket var allerede på vei til likhuset, etter å ha blitt fotografert på stedet, sannsynligvis uten at det var noe å hente i det. Liket var blitt flyttet på så mange ganger av hjelpsomme personer, panikkslagne festivaldeltagere, politiet, førstehjelpere, og omsider lagt til hvile på en seng av nedtrampet gress og oppsparket jord. Sjefspatolog Ailsa Lambert hadde vært usedvanlig stille og bare gitt instrukser om å behandle avdøde med omsorg og respekt, og om raskest mulig å få brakt ham til et sted uten nærgående kameraer eller hysterisk jamring. Callanach var der for å sikre åstedet – et konsept hinsides all ironi – før han ble med Ailsa til kontoret.

Ut fra det korte glimtet Callanach hadde fått, hadde offerets ansikt sagt mer enn nok. Øynene var knepet hardt igjen, som om han hadde prøvd å vekke seg selv fra et mareritt, munnen på vidt gap, som en mellomting mellom et gisp og et skrik. Hadde han skreket ut et navn? undret Callanach. Kjente han overfallsmannen? Han hadde ikke hatt legitimasjon på seg, i lommene var det bare småpenger, ingen klokke på håndleddet. Alt de hadde å gå etter, var en nøkkel i en hyssing rundt halsen. Uansett hvor raskt døden hadde inntruffet, måtte vissheten om at det var over, at alt håp var ute mens alle omkring danset og sang, ha føltes som en ondskapsfull spøk. Og helt på slutten, da han bare hørte skrik og så panikken og redselen i øynene over og omkring seg. Hvordan kan det ha føltes, lurte Callanach på, å dø alene på den harde bakken, omgitt av glede og strålende solskinn? Det siste offeret hadde følt her i verden, kunne ikke ha vært noe annet enn ren og skjær gru.

Callanach studerte den buede scenen, som var rigget med lydutstyr og scenelys, og ba om at et av kameraene som var montert der, kunne ha fanget opp noe de kunne få noe ut av. En eller annen som skyndte seg, stakk av, beveget seg på en annen måte enn resten av publikum. The Meadows, et område med park, idrettsanlegg og lekeplasser litt sør for bykjernen, var ellers både vakkert og fredelig. Mødre kom hit med barna sine, folk luftet hunden sin og joggere tok tiden på rundene sine. Strofer fra «Summer is A-Coming In» spilte i hodet til Callanach etter en kinovisning av originalversjonen av The Wicker Man, som førstebetjent Ava Turner hadde dratt ham med seg på for noen måneder siden. Han hadde syntes Edward Woodwards skuespillerprestasjoner var fascinerende, og bilder av menn og kvinner i dyremasker som forberedte seg til menneskeofring hadde blitt værende i tankene hans lenge etter at projektoren var slått av. Det var ikke så fjernt fra det sirkuset av noen omstendigheter denne unge mannen hadde mistet livet under.

«Sir, de personene som sto bak offeret, er identifisert. De er klare til å avgi forklaring nå,» sa en betjent. Callanach fulgte etter ham til utkanten av området og lot teknikerne bli igjen for å sette opp et telt for å beskytte åstedet om natten. Lent mot et tre sto det et par. De var pakket inn i samme pledd og hadde tårer i ansiktet. Kvinnen skalv kraftig, mens mannen trøstet henne.

«Merel og Niek De Vries,» leste betjenten opp fra notisblokken. «Et nederlandsk par som er her på ferie. De har vært i Skottland i ti dager.»

Callanach nikket og gikk nærmere for å kunne snakke uforstyrret med dem.

«Jeg er førstebetjent Callanach ved Police Scotland,» sa han. «Jeg forstår at dette har vært et sjokk og beklager at dere måtte oppleve det. Jeg er sikker på at dere allerede har forklart dere om hva dere så noen ganger, og dere kommer til å bli spurt mange ganger til. Kan dere ta det én gang til for meg, hvis det er i orden?»

Mannen sa noe til kvinnen som Callanach ikke fikk med seg, men hun så opp og trakk pusten dypt.

«Kona mi snakker ikke så godt engelsk,» begynte Niek De Vries, «men hun så mer enn det jeg gjorde. Jeg kan oversette.»

Merel sa noe, hikstende, før Niek tok ordet igjen.

«Hun la først merke til ham da den jenta skrek. Da bøyde Merel seg ned for å riste i ham, for å be ham reise seg. Han satt på kne, fremoverbøyd. Vi trodde han var full, eller kanskje syk. Da Merel reiste seg igjen, var hånden hennes dekket av blod. Hun sier at hun selv da trodde han kanskje bare hadde kastet opp, eller at en blodåre hadde sprukket eller noe. Det var først da alle trakk seg unna og vi la ham ned på plenen at vi fikk øye på såret. Det var som om han var blitt kuttet i to.» Niek strøk en hånd over øynene.

«Så du noen før han falt, noen som var i nærheten av ham, tok på ham eller presset seg forbi ham? Noen som så ut til å løpe bort fra området? Eller kan du beskrive noen av de som sto i nærheten av dere?» spurte Callanach.

«Alle var i bevegelse,» svarte Niek, «og vi hadde jo blikket rettet mot scenen, bandet, ikke sant? Vi kjenner ingen her, så vi fulgte ikke med på hva andre gjorde. Folk hoppet opp og ned, hoiet og gikk hit og dit for å komme seg til baren eller toalettene. Vi prøvde bare å ikke komme bort fra hverandre. Jeg hadde ikke engang lagt merke til mannen foran oss før han falt.»

«Sa han noe i det hele tatt?» spurte Callanach.

Niek rettet spørsmålet til Merel.

«Hun mener han allerede var bevisstløs eller død da hun snakket med ham. Og uansett var det altfor høy musikk. Hun ville ikke ha hørt noe.»

«Skjønner,» sa Callanach. «Vi skal få noen til å ta dere med til politistasjonen for å avgi en full skriftlig forklaring, og deretter få kjørt dere dit dere bor.»

«Ikke britisk?» stotret Merel og henvendte seg direkte til Callanach for første gang.

«Jeg er fransk,» svarte Callanach, «eller, halvt fransk, halvt skotsk. Jeg beklager hvis det er vanskelig å forstå aksenten min.»

«Le garçon était trop jeune pour mourir.» Gutten var for ung til å dø, sa hun og fortsatte på fransk, selv om Callanach oppdaget at han hørte det på engelsk. Så fort hadde det gått å oversette automatisk.

Merel De Vries kom på en annen ting. Over musikken var det en kvinne som hadde ledd så høyt og skjærende at hun hadde reagert på det selv om hun bøyde seg for å hjelpe offeret. Det som slo Callanach som litt underlig, var Merels beskrivelse av latteren. Det var ikke en latter av glede. Ondskapsfull var ordet hun brukte.

KAPITTEL 2

«Kuttet ble utført med ett enkelt våpen, men det ble utført med stor dyktighet og presisjon,» sa Ailsa Lambert. «To perfekt parede skalpellblader må ha vært festet sammen med et avstandsstykke som lagde et mellomrom på fire millimeter. Kombinasjonen ville ha gjort det umulig å lukke eller sy igjen såret, selv om han hadde vært på sykehus da han ble angrepet. Det doble kuttet er …» Hun ventet mens hun fant frem et målebånd, «tjueåtte centimeter langt. Sårkantene har trukket seg fra hverandre, etterlatt seg et gapende sår og resultert i massiv skade. Deretter har de indre organene forskjøvet seg og glidd ned og frem, slik at mye av det som skulle ha befunnet seg inni bukhulen, veltet ut av kroppen idet han falt over ende og rullet over på siden. Noe av det har til og med identifiserbare avtrykk av folks sko. Blodtapet førte til at hjertet stanset.»

«Skjønner,» sa Callanach. «Det er altså ingen tvil om dødsårsaken. Er det noe annet jeg burde vite?»

«Det vil ta en stund å få tilbake toksikologiprøvene. Han har ingen andre synlige skader, virker sunn og frisk ved første øyekast, lungene viser at han ikke røykte, flink gutt.» Hun klappet likets hånd med sin egen hanskekledde og smilte. «Men dette våpenet, Luc, var ikke lagd med tanke på selvforsvar. Det er ikke noe man bare går og kjøper i en jernvarebutikk. En eller annen har lagd det, med kjærlighet. Såret var dypt, jevnt og likevel skulle det veldig lite krefter til for at det skulle trenge langt inn i bukhulen. Den som gjorde dette, la all sin ære i det, tenkte på effektivitet, forsto mekanikken i det. Dette var ikke noe tilfeldig angrep, eller et tilfeldig våpen.»

«En henrettelse, altså?» spurte Callanach, lente seg over liket og vurderte det.

«Mer som et ritualdrap, spør du meg,» sa hun. «Dette har noen drømt om, øvd inn og perfeksjonert.»

«Hvor gammel er han?»

«Mellom atten og tjueto, vil jeg si. Cirka én åtti høy. Aktiv, ikke noe overflødig fett, gode muskler, men ikke av den typen som bor på treningssenteret. Førtifire og en halv i skostørrelse. Brunt hår, brune øyne. Ingen tegn til selvforsvar. Han så aldri at det kom.»

«Så han oppfattet ikke den som angrep ham, som en trussel?»

«Sannsynligvis ikke. Du ser ikke helt bra ut, du heller, Luc. Får du nok søvn?» spurte Ailsa idet hun trakk av seg hanskene og noterte noe.

«Jeg sover nok,» løy han.

«Men spiser du ordentlig? Du er blek og du har brustne blodkar i øynene.»

«Jeg ringer deg i morgen og hører om toksikologiprøvene,» sa han og vek unna spørsmålet. «Dukker det opp noe før det, har du mobilnummeret mitt.»

«Hils Ava så mye fra meg. Jeg har ikke sett henne på en evighet. Jeg pleier å treffe moren hennes i operaklubben, men jeg har ikke truffet henne i det siste,» sa Ailsa og strakte på ryggen. Hun var midt i sekstiårene og veldig liten, men hun var definitivt ikke til å spøke med. I dag hadde ikke Callanach krefter til å prøve seg.

«Takk, det skal jeg gjøre,» sa han, tok av seg sykehusfrakken og slengte den i kurven utenfor døren.

Da han kom tilbake til stasjonen, var det en dyster forsamling som ventet på ham i operasjonssentralen. Callanach så rett på kriminalbetjent Tripp.

«Vi følger bare opp et tips som kom via telefon, sir,» sa Tripp. «En ung kvinne ringte og sa at hun og kjæresten hadde kommet bort fra hverandre på festivalen. Han har ennå ikke dukket opp. Jeg har sendt en bil for å hente henne.»

«Sa hun hva han heter?» spurte Callanach, tok en kopp kaffe og satte seg ved en PC.

«Sim Thorburn,» svarte Tripp, trykket på et par taster og ventet på at et bilde skulle lastes, ett steg foran som alltid. Etter noen få sekunder dukket det opp en ny nettside for sosiale medier, og den var full av skrytebilder. På hvert eneste bilde smilte eller lo gutten, ansiktet var blottet for bekymringer eller falskhet. På det siste av dem sto han hånd i hånd med kjæresten. Det var uten tvil den samme hånden som Ailsa Lambert hadde klappet for bare en liten stund siden.

«Det er ham,» sa Callanach. «Så hva vet vi?»

«Bare det som står på profilsiden hans, for øyeblikket. Han har åpen profil. Han er tjueen år gammel, skotsk, bosatt i Edinburgh.»

«Rulleblad?»

«Ikke så vidt vi vet.» En telefon bak Tripp ringte, og noen sendte ham en lapp. «Kjæresten har kommet, sir. Og avdelingssjef Begbie vil snakke med deg så snart du er ferdig her.»

«Selvfølgelig vil han det,» sa Callanach og reiste seg. «Har du noen anelse om hvor førstebetjent Turner er, Tripp? Ailsa Lambert spurte etter henne.»

«Hun har fri,» ropte Salter fra korridoren. «Sa noe om at hun kanskje kom sent i morgen også. Vil du at jeg skal sende en melding til henne, sir?»

«Nei takk, Salter,» ropte Callanach etter henne. «Det er ikke noe som ikke kan vente.» I motsetning til Sim Thorburns kjæreste, som utvilsomt allerede fryktet det verste, men som satt nedenunder og klamret seg til håpet. Hun ville forestille seg at det bare var en misforståelse, håpet kanskje at kjæresten, tross bevisene, hadde møtt noen venner og gått med dem uten å si ifra til henne. Enhver tenkelig forklaring på hvorfor han hadde forsvunnet, ville gå gjennom tankene hennes. Helt til hun så Callanachs ansikt, tenkte han. Folk visste det bestandig, i det øyeblikket de så på deg.

«Jeg beklager,» sa han da han traff henne. Det var meningsløst å presentere seg. Hun kom uansett ikke til å huske Callanachs navn i mer enn noen sekunder.

«Dere kan ikke være helt sikre ennå,» hvisket hun. «Dere har ikke engang spurt meg om ham.»

«Vi fant flere bilder av dere to sammen på en nettside.» Han holdt opp et bilde som Tripp hadde skrevet ut. «Er dette Sim?»

Hun hulket og tok et steg bort fra bildet som om selve papiret var et våpen.

«Har du sett ham?» spurte hun. Callanach trakk frem en stol for henne, og hun satte seg.

«Det har jeg. Jeg er sikker på at det er ham.»

«Hva … hva …?» Hun fikk ikke ordene frem.

«Han ble knivstukket. Skaden viste seg å være dødelig. Det gikk veldig fort. Ambulansen rakk ikke engang å hente ham.»

«Knivstukket? Jeg hørte at det var en som hadde falt sammen. Jeg tenkte det kanskje var en sprukket blindtarm eller blodpropp eller … men knivstukket? Det er ikke ham. Ingen ville gjøre noe slikt mot Sim.»

«Var han i noe trøbbel, som du visste om? Det kan ha vært noe så enkelt som en familiefeide, pengeproblemer, noen som gjorde opp gammel gjeld …»

«Ikke vær dum!» glefset jenta. Det var en forståelig reaksjon med tanke på hva hun gikk gjennom. Det hun ikke forsto, var hvor mye kaldere sporene ble for hvert minutt som gikk. «Han jobbet med veldedighet, for minstelønn, og enda brukte han hver eneste ledige stund til å drive med frivillig arbeid.»

«Kan du fortelle meg mer om det?» spurte Callanach.

«Han jobbet i herberger for hjemløse, drev suppekjøkken i byen, organiserte pengeinnsamlinger … Sim var den snilleste, hyggeligste mannen noen kan tenke seg. Han ga bort alt han eide. Det var det eneste vi noensinne kranglet om.»

«Og du så ikke noe utenom det vanlige i går? Ingen som fulgte etter ham?»

Jenta ristet på hodet, og vissheten begynte å sige inn. Callanach visste at han hadde fått det han kunne få ut av henne så langt. Han overlot til Tripp å organisere den formelle identifiseringen av liket og innhente opplysninger om familien. Callanach måtte ha et gjennombrudd, og det raskt. Et eller annet sted hadde mannen eller kvinnen som hadde drept Sim Thorburn, utvilsomt allerede skjult våpenet og fjernet ethvert fellende bevis.

«Salter,» brølte Callanach på vei til operasjonssentralen. «Finn ut hvem som sitter på videoopptakene fra konserten. Jeg vil ha tilgang til dem i kveld. Og prøv å holde avdelingssjefen unna meg en stund, er du snill. Jeg har en jobb å gjøre.»

«Det har jeg også, førstebetjent,» sa Begbie, der han dukket opp i døråpningen. I det siste hadde han sett større ut for hver gang Callanach så ham. Det var ikke bra å legge på seg så mye på så kort tid. Avdelingssjefen hadde ikke vært direkte slank da Callanach kom til Police Scotland, men nå var han på full fart mot en tidlig grav. «Er det noe i veien, førstebetjent Callanach?» spurte Begbie. Det gikk opp for ham at han hadde stirret på Begbies skjorteknapper, som med nød og neppe holdt skjorteflakene samlet.

«Nei, sir, ble bare litt distrahert.»

«Det er ærlig talt ikke særlig beroligende. Hva har vi å gå ut fra?»

Callanach prøvde å finne en måte å beskrive hvor håpløs situasjonen virket foreløpig, og slet med å svare.

«Det er såpass, ja? Vel, noen må ha sett noe. Det er tusenvis av mulige vitner, og vi sitter dønn fast. Faen så typisk. Få kommunikasjonsavdelingen til å organisere en pressekonferanse. Kan like gjerne gjøre det umiddelbart. Vi kan ikke ha noe av at folk i gatene er redde. Det må være en rasjonell forklaring på dette. Ingen går bort til en vilt fremmed person og flenger ham opp. Få svar, Callanach. Jeg vil ha noen i varetekt innen førtiåtte timer.»

«Sjef …»

«Skjønner. Du liker ikke pressekonferanser. Herved notert.» Begbie gikk, pustende og pesende. Callanach lurte på om han skulle følge etter og høre om alt var i orden med sjefen, men så gikk det opp for ham at det var et trekk som kunne legge karrieren i grus, så han gikk tilbake til operasjonssentralen. Han var skrubbsulten, men tanken på middag bestående av fish and chips spist rett fra en avis, gjorde ham uvel. Det var ingen utsikter til å komme seg hjem før om tolv timer, og den sunneste maten på stasjonen var sannsynligvis en pakke kjeks som var glemt igjen innerst i et skap og gått ut på dato. Callanach samlet tankene for å lede en brifing da noen stakk en pose i hånden på ham.

«Slutt å se på alle andres mat som rottegift. Det er uhøflig. Og det hjelper ikke akkurat på ryktet ditt som en fransk snobb,» sa førstebetjent Ava Turner og stakk en gaffel i den ledige hånden hans. «Salat med reker. Ikke hjemmelagd, kan jeg berolige deg med.»

«Jeg trodde du hadde fri i dag og ikke kom på jobb før sent i morgen. Er du blitt degradert til kantineavdelingen?»

«Du kan alltids levere den tilbake,» sa hun, sjekket telefonen og satte opp en brysk mine.

«For sent.» Callanach åpnet pakken og gaflet i seg. «Ailsa Lambert spurte etter deg. Sa at hun ikke hadde sett deg på en stund. Kan jeg formode at de høyere sosiale lag i Edinburgh ikke fungerer ordentlig?» sa han med et smil.

«Hvordan ber man noen holde kjeft på fransk?» spurte Ava uten å se opp fra telefonen. Ava hadde brukt mye av karrieren på å prøve å distansere seg fra det privilegerte livet hun var født til. Forventningen om at hun skulle bli lege, advokat, aktuar eller noe i den dur – i hvert fall frem til hun slo seg til ro og skaffet de barnebarna som de ivrige foreldrene hennes ventet på – hadde gitt grobunn for en opprørstrang som etterlot henne i politiarbeidets dystre irrganger. Men ikke engang på jobb kunne hun slippe unna det faktum at familiens nærmeste venner besto av folk høyt på strå i Police Scotland, politikere, direktører og til og med sjefspatologen i byen.

Kriminalbetjent Salter avbrøt dem, ga ham to A4-ark og så på klokken. «Begbie sa at han visste at du var opptatt, så han har arrangert pressekonferansen for deg.» Salter prøvde å ikke smile. Turner spolerte det forsøket ved å bryte ut i latter. «Jeg har skrevet ned noen punkter for deg, sir. Pressen vil bli kalt inn om cirka en time.»

«Jøye meg. Tvunget til å ta i bruk mediesirkuset allerede? På denne tiden i morgen tidlig vil kvinner dåne over ansiktet ditt på forsiden av alle avisene. Så Police Scotlands pinup-etterforsker er på banen igjen, eller hva?» Callanach hadde vært ansatt i Major Investigations Team i Edinburgh i åtte måneder, og i løpet av den tiden hadde ikke Ava latt en eneste anledning til å terge ham, gå fra seg. Hans fordums modellkarriere gjorde ham til et enkelt mål.

«Det var ikke min idé,» murret Callanach. «Merde!»

«Pass på språket,» irettesatte Ava ham.

«Jeg trodde ikke du snakket fransk,» sa Callanach.

«Du blander det at jeg ignorerer deg med at jeg ikke forstår deg. Det er to forskjellige ting,» sa Ava.

«Har ikke du noe arbeid å gjøre?» spurte Callanach og ristet på hodet. Et glis spredte seg i ansiktet hennes. Ava var av den typen kvinner som fikk menn til å bli usikre. Hun så uskyldig nok ut, med langt, brunt krøllete hår og grå øyne som skiftet farge etter lyset. Men hun kunne skjære gjennom i løpet av et sekund. Det virket faktisk som om det eneste hun kunne, var å være direkte. Den første tiden etter at han hadde flyttet fra Frankrike til Skottland, hadde det bare vært rot i hodet hans. Han hadde vært gjennom for mye til å komme uskadd fra det emosjonelt. De siste par månedene hadde han imidlertid kommet godt til hektene, mye takket være Ava. Sammen med henne kunne han være seg selv.

«Jorden kaller Callanach,» sa Ava og viftet med hånden foran fjeset hans. «Jeg bare tuller med deg. Er det så ille, altså? Har dere virkelig ikke noe å gå ut fra?»

«Mindre enn ingenting,» sa Callanach.

«Førstebetjent Turner!» brølte Begbie fra korridoren.

«Jeg har fri, sir,» ropte Ava tilbake. «Sant å si er jeg ikke i bygningen engang. Det er bare noe du innbiller deg.»

«Synd for deg at jeg har så god fantasi, da. Det sparer meg for å ta en telefon. Send en patrulje bort til Gilmerton Road. Det har vært enda et drap.»

KAPITTEL 3

Huset i Gilmerton var en ujålete vertikaldelt tomannsbolig, med en enkel, men velstelt hage, og en Mini i innkjørselen. En høy treport ga adgang til hagen. Vinduene i andre etasje var små, men i det ene hjørnet, formodentlig der trappen gikk, var det et uvanlig smalt vindu som strakte seg over begge etasjer og ga utsyn rett til naboens innkjørsel. To uniformerte betjenter var plassert ved porten, og hele bøtteballetten med åstedsgranskere, patolog og fotograf hadde ennå ikke kommet ordentlig i gang med jobben. Området var rolig, gatene søvnige.

«Hva har skjedd?» spurte Ava Turner betjenten som voktet utgangsdøren.

«En nabo meldte fra om bråk. Det var ingen som åpnet da vi banket på, så vi gikk til baksiden, der kjøkkendøren var åpen. Liket er på soveværelset. Vil du at jeg skal bli med deg inn?»

«Nei, bli her. Og hold folk unna hagen. Hvem er offeret?» spurte Ava.

«Mrs. Helen Lott, midt i førtiårene. Bodde visst alene etter at ektemannen døde for en stund siden. Naboen var ganske gode venner med avdøde. Vi har ennå ikke fortalt henne hva vi har funnet …»

«Bra. Hvor i helvete er resten av teamet?»

«Alle er fortsatt på The Meadows og tar seg av drapet på festivalen. Ingen hadde ventet seg enda et drap den samme kvelden,» sa betjenten og skuttet seg. Selv i juli var ikke Skottland noe sted å oppholde seg utendørs i de små timer.

«Helvete heller. Det er Edinburghs drapskvote på et helt år. Herregud, pressen kommer til å gå berserk,» mumlet Ava, på vei langs den smale stien til baksiden av huset.

Låsen i bakdøren var brutt opp. Hvis det var en innbruddstyv, var det profesjonelt utført. Den som hadde gjorde dette, hadde betalt en hel del for ordentlig verktøy, og visste godt hva som skulle til. Ava trakk på seg hansker og skoposer fra bagen sin, fant veien inn kjøkkendøren, og passet på ikke å komme borti noe på veien. Låsen hadde blitt ødelagt, men det så ikke ut til å ha vært noen sikkerhetslenke eller andre ekstra sikkerhetsforanstaltninger der. Hun undret seg over hvor liten pris folk satte på livet sitt.

Huset var mørkt, slik det nok hadde vært da inntrengeren snek seg gjennom det. Ava beholdt lyset slukket og prøvde å tenke seg hvordan drapsmannen hadde beveget seg og kommet seg frem på eiendommen. Det var nok lys fra en gatelykt til at det måtte ha vært enkelt. Ingen av trappetrinnene knirket. Det var store muligheter for at drapsmannen hadde manøvrert seg helt opp til Helen Lotts soveværelse uten å vekke henne. Mørke flekker på teppet i trappen og et glinsete spor langs gelenderet forberedte henne på scenen som var i ferd med å åpenbare seg.

Lukten av oppkast var merkbar omtrent halvveis opp. Den begynte som et skarpt sting i nesen og ble kraftigere etter hvert som hun kom nærmere. Det var noe annet også, kjente Ava da hun åpnet døren til soverommet. En råtten lukt. Avføring.

Inne på soveværelset slo hun på lyset for å se hele bildet, og tok uvilkårlig et skritt tilbake fra blodbadet på gulvet. Det var ikke så lett å få øye på liket til å begynne med, skjult som det var av en kommode. Klærne hadde veltet ut av den og lå strødd, og dekket alt unntatt kvinnens høyre fot og høyre arm. Ava trippet på tærne bort og trakk en snipp av en genser vekk fra ansiktet hennes. Blod hadde rent ut av munnen, nesen og ørene. Oppkastet hadde begynt å størkne på gulvteppet og i rynkene og foldene i huden. Offerets øyne, en klar og uvanlig nyanse av blått, bulte i øyenhulene og stirret på et eller annet over Avas skulder, som om hun vettskremt så etter om angriperen skulle komme tilbake. Det var veldig lite hvitt igjen i øynene, blødningene var som krakelering på en antikk vase. Halsen og ansiktet var hovnet opp og hadde en mørkerød farge. Det var som om hun var blitt malt av et sint barn, fra halsen og opp i alle raseriets farger.

Kommoden, en stor, tung variant, lå oppå henne. Plasseringen var ikke tilfeldig. Ava så nøye på skadene. Kommodens bakplate, som nå var vendt opp mot taket, var slått inn, og sidene buet seg innover. På det blomstrete sengetøyet var det svake merker etter støvler. Overfallsmannen hadde hoppet fra madrassen til kommoden og lagt ytterligere vekt til det dødelige presset som hadde klemt luften ut av offerets lunger, der hun hadde ligget livredd under den. Det beinet som var synlig, var vridd i en unaturlig vinkel, og neglene på den hånden som stakk ut, var blodige. Ava bøyde armen oppover til punktet der de ville ha kommet i kontakt med kommoden. Og ganske riktig, det var kloremerker på den lakkerte overflaten. Den stakkars kvinnen hadde altså vært ved bevissthet på det tidspunktet, slik at hun kunne gjøre alt hun kunne i de siste desperate minuttene for å komme seg løs. Døden måtte ha kommet som en befrielse, tenkte Ava. Mrs. Lott må ha vært lettet da mørket endelig omsluttet henne.

«Å, kjære vene,» lød en tynn stemme fra døråpningen, «hva i all verden er dette, da? Jeg sa nettopp til Luc tidligere i dag at jeg savnet deg. Men jeg hadde ikke lyst til å treffe deg under slike omstendigheter.»

«Jeg må få vite alt du kan fortelle meg om drapsmannen. Én enkelt inntrenger, eller en gjeng? Var det noe våpen? Bare gi meg nok til at jeg kommer i gang, Ailsa,» sa Ava.

Patologen, som var dekket fra topp til tå i en hvit kjeledress som fikk henne til å se enda mindre ut enn ellers, åpnet bagen og tok opp et termometer og et assortert utvalg av bomullspinner.

«Det er et vanskelig åsted, ikke mye plass. Hold teamet utenfor til jeg er ferdig. Skaff meg noe ordentlig lys, og jeg trenger fotografen hit straks.»

«Det er i orden,» sa Ava idet Ailsa satte seg på huk ved siden av liket.

«Hun er fortsatt ganske varm, så gjerningspersonen, eller -personene, det vet jeg ikke ennå, kan ikke ha kommet særlig langt av gårde,» sa Ailsa og tok bilder med sitt eget lille kamera mens hun undersøkte liket, lyste med en lommelykt mot Helen Lotts øyne, ører og munn. «Døden har inntruffet i løpet av de siste førtifem minuttene, det er det eneste jeg kan fastslå foreløpig. Jeg tør vedde på at gjerningspersonen, hvis det var én person, er en veldig stor mann. Det kreves adskillig styrke og et vanvittig raseri for å få til noe slikt. Det trengtes ikke noe annet våpen enn dette møbelet for å forårsake disse skadene. Men den som gjorde dette, må ha blitt dekket av blod. Vedkommende holder seg nok ute av syne til det er vasket bort. Dette slaget i ansiktet, du ser hevelsen og misfargingen her,» sa Ailsa og pekte mot siden av Helen Lotts hode, «har trolig skadet kjevebeinet, kanskje hakepartiet også, og sendt henne i gulvet så kommoden kunne bli dyttet over henne. Vekten av møbelet tvang luften ut av lungene hennes, og kombinert med den knuste kjeven vil det ha hindret henne i å skrike. Det kan ha vært tilfeldig, eller planlagt, det er umulig å vite. Det er uvanlig. Personlig. Jeg har aldri sett noen bli knust til døde, bortsett fra med bil eller i arbeidsulykker. Og blodspruten her og her,» Ava fulgte Ailsas blikk fra kommoden langs gulvteppene til veggene og klesskapet, «sier meg at knusingen ikke ble gjort i én eneste bevegelse.»

«Og det betyr?» spurte Ava.

«Det betyr, dessverre, at den som gjorde dette, hoppet om og om igjen, og forårsaket nesten eksplosive blødninger hver gang vedkommende landet. Når vi får flyttet kommoden og liket, kommer vi til å se et stjerneformet mønster i blodet rundt henne.»

«Jævler,» sa Ava med hendene på hoften og hodet fremoverbøyd.

«Jeg vedder på at du ikke får lov av moren din å snakke sånn,» sa Ailsa og smilte vennlig. «La meg se til henne nå.»

Ava gikk ned trappen igjen, slo på alle lysene på veien og ga ordre over radioen. Teknikere kom inn med lamper og likklede før hun i det hele tatt nådde frem til kjøkkendøren. Ava gikk ut i gaten og så seg om. Dette var et stille boligstrøk uten sikkerhetskameraer, og ikke velstående nok til at beboerne hadde investert i sine egne overvåkningssystemer. Det måtte ha vært åpenbart at det var noen hjemme i huset så sent på kvelden, siden det sto en bil i innkjørselen. Innbruddstyven – hvis det nå var et innbrudd som ikke hadde gått etter planen – ville ha passet seg for å støte på de som bodde der.

«Betjent,» ropte Ava til betjenten hun hadde snakket med på vei inn. «Er det noe som åpenbart er borte, eller noen tegn til at huset er gjennomsøkt?»

«Vesken hennes, med lommeboken i, ligger på kjøkkenbordet. Men vi prøvde å unngå å rote for mye på åstedet.»

Hun gikk tilbake til bilen og slo nummeret til Begbie.

«Turner her. Dette er stygge saker, sjef. Kvinnelig offer, bodde alene. Knust til døde av en kommode.»

«Du kødder med meg,» sukket Begbie. Ava kunne formelig se ham klø seg i hodet og kakke pennen mot skrivebordet. Han virket utslitt. «Seksuelt motivert?»

«Aner ikke ennå. Og vi får ikke vite det før Mrs. Lott blir tatt inn til obduksjon. Overkroppen og en arm og et bein er temmelig flatklemt.»

«Mistenkte?»

«Ingen foreløpig. Patologen holder på med henne ennå. Alle andre var borte på The Meadows, så det har tatt litt lengre tid enn vanlig å komme i gang. Det er nesten helt sikkert at vi har med en mann å gjøre, men det er foreløpig usikkert om det er flere enn én. Det er brutalt, brukt store krefter. Vi har et støvelavtrykk. Betjenter er inne og tar vitneforklaring av naboen. Etter hendelsen på The Meadows vil pressen …»

«Ja, jeg vet det,» sa Begbie. «Men de må få høre om det. De finner det ut snart nok uansett. Bedre at de hører det fra oss.» Ava hørte avdelingssjefen puste tungt i telefonen. Brystkassen lød som en blåsebelg mellom ordene.

«Sir, det kommer nok ikke til å skje noe mer i kveld. Kanskje du bare skal dra hjem. Både Callanach og jeg er tilgjengelig på telefonen.»

«Ikke begynn du også, Turner. Hvis jeg hadde ønsket meg enda en kvinne til å mase på meg, hadde jeg begynt med bigami for lenge siden. Bare sørg for å sikre åstedet og gi meg noe informasjon som kan være til nytte. Det minste jeg forventer, er hundre prosent mer enn det Callanach klarte å finne på The Meadows. Og da legger jeg ikke listen spesielt høyt heller.»

KAPITTEL 4

Callanach satt sammen med en uttrykksløs videoredigerer, og prøvde å holde blikket unna haugen av aviser som en eller annen vennlig sjel hadde lagt på skrivebordet. Det han måtte gjøre, var å se gjennom opptakene fra fire forskjellige kameraer og se om de hadde fanget opp noe som kunne minne om en ledetråd. Heldigvis var det innenfor et kort tidsrom, så jobben var ikke så omfattende, i hvert fall ikke i første omgang.

De to første båndene var fra fastmonterte, ubetjente kameraer. Begge dekket publikum helt forrest ved scenen, så stedet der Sim Thorburn hadde stått, var ute av fokus i det fjerne. Resten av opptakene var vanskeligere å manøvrere seg frem i. En fotograf hadde beveget seg rundt på scenen, og vekslet mellom å filme bandet og publikum. Den andre fotografen hadde stått i kurven på en hydraulisk lift for å skape mer dynamikk i opptakene. Det tok gruelig lang tid å se gjennom opptaket, men omsider fikk han et glimt av Niek De Vries, som heldigvis var så høy at han raget over de fleste.

«Stopp der,» sa Callanach, lente seg frem og stirret hardt på skjermen. «Det området der, kan du blåse opp det?»

Redigereren trykket på noen knapper og lente seg tilbake med hendene bak hodet.

«Er det det hele?» spurte Callanach. «Det er så uklart.»

«Jepp, du vet de greiene du ser på film der de plutselig kan zoome inn og alt blir superskarpt og du kan se i lommene på folk og lese det som står skrevet på en lapp? Det er bare tull,» sa redigereren. «Det er ett bilde, det består av et visst antall punkter. Man kan forstørre det, men da mister man skarpheten. Hvis jeg hadde fått et pund for hver gang jeg måtte forklare det …»

«Zoom ut igjen, da, og litt til venstre,» sa Callanach. «Der er Sim,» sa han. «Spill av opptaket derfra.»

Idet skjermen våknet til liv, så Callanach Sims hode, som spratt opp og ned, og inn og ut av syne. Det var uklart, men helt klart offeret. Han hadde bar overkropp, i likhet med mange av mennene i publikum. Han hadde sannsynligvis tatt av seg T-skjorten på grunn av heten fra solen og folkemengden. Sim sang med sammen med resten av publikum, og den ene armen føk i været i takt med musikken. Han så glad og fornøyd ut. Bak ham og litt til høyre sto Merel De Vries.

«Han har absolutt ingen anelse om hva han har i vente,» sa Callanach til seg selv. Kameraet begynte å panorere til høyre, og Sims ansikt var på vei ut av skjermen. «Nei,» brølte Callanach. «Det er like før det skjer. Frys bildet eller noe.» Redigereren trykket på mellomromtasten. Callanach studerte bildet, men oppdaget ikke noe nytt. «Pokker heller. La båndet gå,» sa han. Et nytt trykk og Sims ansikt gled bort, i ferd med å forsvinne helt ut av bildet idet han så ut til å komme borti en som passerte foran ham. «Stopp! Akkurat der. Der har vi det.»

Callanachs hode fylte ut de tomme feltene. Den flyktige bevegelsen til en skikkelse som smøg seg gjennom menneskemengden, trakk kniven opp av en lomme, tok den ut av sliren, lot de skarpe bladene gli over Sims nakne mage på vei forbi, klar med en klut til å rense kniven og unngå å søle blod på noen andre. Smatt raskt av sted før offeret falt i bakken. Vedkommende måtte ha beveget seg i sikksakk gjennom publikum. En rett kurs gjennom menneskemengden, direkte ut av området, ville ha vært for påfallende.

«Spill det av en gang til,» beordret Callanach. Ved andre gangs gjennomsyn var det klarere at Sim ikke engang hadde snudd på hodet. Det hadde ikke vært noen kontakt, ingen samtale, ingen gjenkjennelse. Hadde det ikke vært for bevegelsen i noen uklare piksler, mørke i fargen, vage i formen, som passerte rett foran den nederste delen av Sims ansikt før han hadde falt, kunne det ha vært et spøkelse som sto bak ugjerningen. «Du kommer til å fortelle meg at vi ikke kan gjøre noe for å få den delen av bildet skarpere, eller hva?» Redigereren bare hevet et øyenbryn. «Jeg trenger utskrifter i så god kvalitet du kan få til av alle enkeltbildene der det ansiktet og den skyggen er synlige.»

Tripp kom inn med et dokument som han leste mens han gikk. «Teknikernes rapport, sir. Kom nettopp på e-post. Ingenting å hente.»

«Hva mener du med ingenting?» spurte Callanach.

«Bare det som allerede er kommet frem av obduksjonen. Offeret hadde ikke noe narkotika i blodet, og bare en anelse alkohol. Frisk, ingen tidligere skader, bortsett fra at det ser ut til at han kan ha hatt et beinbrudd som barn. Han var rusfri. Dødsårsaken er som forventet,» sa Tripp.

«Noen respons etter pressekonferansen?» spurte Callanach.

Tripp så nervøs ut. «Har du ikke hørt det, sir? Har du skrudd av mobilen igjen, eller?» Callanachs hånd forsvant nedi lommen, før den kom ut igjen med en svart skjerm. «Det er noen som har lagt ut en nettside der folk laster opp hvert eneste opptak de har gjort med telefonene sine. Det er tusenvis av timer å se på. Bortsett fra det er det ingen brukbare spor. Og så er det alt dette spetakkelet. Jeg tror Begbie har barrikadert seg inne på kontoret. Kommunikasjonsavdelingen har prøvd å få tak i deg. Det er en journalist som vil ha et intervju.»

«Tror du det vil hjelpe?»

«Ikke opp til meg å svare på, sir. Men jeg tror en av avisene har beskrevet deg som Police Scotlands svar på Brad Pitt, så kanskje du ikke vil …» Tripps stemme døde bort.

«Takk, Tripp, det var alt. Er avdelingssjefen tilgjengelig?»

«Bare for folk med gode nyheter, sa han,» svarte Tripp og gikk.

«Ser ut som vi kommer til å få en dag full av skuffelser, da,» murret Callanach.

Han banket på Begbies dør, steg inn og så at avdelingssjefen ga en bunke mapper til en sivilkledd tjenestemann han ikke hadde sett før. Begbie pekte på en stol Callanach bestemte seg for ikke å sette seg på.

«Aner dessverre ikke hvor lenge vi kommer til å bli her,» fortsatte den sivilkledde betjenten og enset ikke Callanach. «Vi kommer selvsagt til å samarbeide med distriktspolitiet. Vi kommer kanskje også til å trenge noen av mannskapene deres til feltarbeid.»

«Dessverre, men fra og med i går har alle folkene mine hendene fulle,» knurret Begbie med øynene lukket. «Med mindre Callanach her har noen uventede nyheter til oss.» Callanach stirret ut av vinduet. «Greit, dere skal få all den kontorplassen dere trenger, alle fasiliteter, alle de lokale ressursene hjertet begjærer. Mannskapsmangel er deres problem.»

Betjenten kom med et intetsigende snøft, som Begbie ignorerte idet han slo på den lille vannkokeren han hadde på kontoret, formodentlig for å slippe å gå de få meterne ned korridoren for å lage seg te. Callanach benyttet anledningen til å studere nykommeren. Aksenten kjente han igjen som engelsk overklasse, og holdningen hans sto i stil med tonefallet og måten han holdt hodet hevet på.

«Greit, da får jeg komme meg av gårde. Vi skal gå over hva vi trenger og se nærmere på dette med mannskapsmangel på et senere tidspunkt, avdelingssjef Begbie.» Han gikk uten et ord til takk, gadd ikke engang å se til at døren ble lukket. Callanach gjorde den jobben for ham.

«Er det noe jeg burde vite noe om, sir?» spurte Callanach.

«Ikke i dag,» mumlet Begbie. «Har du en mistenkt ennå?»

«Mørkt hår. Kort, spedbygd, men det er bare noe vi gjetter, siden publikum ikke lot seg forstyrre da vedkommende snodde seg gjennom mengden. Kan være mann eller kvinne. Den nærmeste beskrivelsen ville være noe sånt som profesjonell snikmorder.»

«Takk førstebetjent, sørg for aldri å gjenta de ordene til et eneste levende vesen. Førstebetjent Turner er for øyeblikket på kontoret for å organisere etterforskningen av en mann hun i likhet med deg allerede har gitt et upassende navn. Du har kanskje en profesjonell snikmorder å stri med. Turner har «Knuseren». Nesten helt sikkert en mann, stor, sterk, brutal og fullstendig psykopat, hvis resultatene av obduksjonen er noe å gå etter.»

«To på én kveld? Er ikke det ganske uvanlig her i strøket?»

«Uvanlig? Det er en katastrofe av monumentale proporsjoner, det er det det er! Vet du hva som var overskriftene i dag morges?» Callanach hadde ennå ikke tatt mot til seg til å åpne avisene. «Ikke det? Nå, la meg lette meg litt for byrden ved å dele den med deg. ʻIkke trygt i gatene, ikke trygt hjemme. Skrekkens kveld i Edinburgh’. Ikke spesielt fengende, men faen så treffende, eller hva sier du?» Begbie satte seg så tungt i stolen at den rullet en halv meter bakover. «Og jeg har ikke penger i budsjettet til noe overtidsbetaling resten av året! Gjør noe med det, Callanach. Jeg har to drapsofre på likhuset og våger ikke engang å løfte av telefonrøret.»

Callanach ventet ikke på at Begbie skulle få slippe ut enda mer damp. Det hørtes ut til at Ava hadde hatt en enda dårligere dag enn han hadde. Han gikk i retning kontoret hennes, så de kunne finne felles trøst i felles skjebne, og brydde seg ikke med å banke på. Idet han åpnet døren, trakk de to skikkelsene der inne seg raskt bort fra hverandre. Ava rygget så fort bakover at hun slo hoften mot hjørnet av skrivebordet. Mannen hun var sammen med, så mer irritert ut enn brydd over å ha blitt avbrutt. Callanach gjenkjente han som den sivilkledde betjenten som nettopp hadde gått ut av sjefens kontor.

«Begbie glemte visst å presentere oss. Ser ut til at han har en temmelig hektisk dag. Jeg er avdelingssjef Edgar,» sa han.

«Callanach,» svarte han og tok avdelingssjefen i hånden. «Jeg avbrøt dere visst. Unnskyld.»

«Nei, det går bra. Var det noe du ville, Luc?» spurte Ava og strøk noen hårstrå bort fra ansiktet.

«Tenkte jeg bare skulle høre hvordan det gikk med deg. Avdelingssjefen sa at du har fått en ganske stygg sak i fanget.»

«Det er den beste sorten, eller hva?» skjøt Edgar inn.

Ava gikk til den andre siden av skrivebordet og satte seg.

«Joseph kommer fra National Cyber Crime Unit i London. Det er et angrep i gjære, og etterretningskilder tyder på at det blir organisert fra Edinburgh.»

«Kanskje det er best å begrense spredningen av opplysningene, Ava. Jeg regner med at Callanach har sine egne saker å bekymre seg for.»

«Det har jeg,» sa Callanach, «så jeg snakker med deg senere. Hyggelig å hilse på deg.» Han lukket Avas dør, skar en grimase og tørket den høyre hånden på buksene.