Zeyn Joukhadar

Et kart av salt og stjerner

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

Zeyn Joukhadar

Et kart av salt og stjerner

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

Til det syriske folk,

både i Syria og i diaspora,

og til alle flyktninger

DEL I

SYRIA

Jorda og fikentreet

Manhattan-halvøya har hull i seg, og det er der Baba sover. Da jeg sa god natt til ham, hang den hvite bylten så tungt. Hullet de hadde gravd til ham var så dypt. Det var et hull i meg også, og det var dit stemmen min tok veien. Den gikk ned i jorda sammen med Baba, dypt inn i jordas hvite knokler, og nå er den borte. Ordene har sunket som frø, vokalene og historienes røde plass er knust under tunga mi.

Jeg tror Mama også mistet ordene sine, for i stedet for snakk, ble hele leiligheten våt av tårene hennes. Den vinteren fant jeg salt overalt – under de elektriske varmeelementene, mellom skolissene og konvoluttene med regninger og på skinnet av granatepler i fruktfatet med gullkant. Telefonen ringte med samtaler fra Syria, og Mama vred salt ut av ledningen, kjempet for å vikle den ut.

Før Baba døde, fikk vi nesten aldri telefon fra Syria, bare e-post. Men Mama sa at når det er krise, må man høre stemmen til folk.

Det virket som om den stemmen Mama satt igjen med, snakket arabisk. Selv når nabodamene kom med gryteretter og hvite nelliker, svelget Mama ordene. Hvorfor har folk bare ett språk for sorg?

Den vinteren hørte jeg Abu Sayeeds honninggule stemme for første gang. Huda og jeg satt av og til utenfor kjøkkenet og lyttet, med Hudas askebrune krøller klemt mot dørkarmen som nøster av ull. Huda kunne ikke se fargen på stemmen hans slik jeg kunne, men vi visste begge at det var Abu Sayeed som ringte, for Mamas stemme falt på plass, som om hvert ord hun hadde sagt på engelsk, bare var en skygge av seg selv. Huda skjønte det før meg – at Abu Sayeed og Baba var to knuter på samme tråd, en tråd Mama var redd for å miste taket i.

Mama fortalte Abu Sayeed om det søstrene mine hadde hvisket om i flere uker – de uåpnede strømregningene, kartene som ingen ville kjøpe, den siste broa Baba bygde før han ble syk. Abu Sayeed sa at han kjente folk på universitetet i Homs, at han kunne hjelpe Mama med å selge kartene. Han spurte: Finnes det noe bedre sted å oppfostre tre jenter, enn i landet der besteforeldrene deres befinner seg?

Da Mama viste oss flybillettene til Syria, var O-en i navnet mitt, Nour, en tynn flekk av salt. Storesøstrene mine, Huda og Zahra, gnålte om demonstrasjonene i Daraa som vi hadde sett på nyhetene. Men Mama sa at de ikke skulle være tåpelige, at Daraa lå like langt sør for Homs som Baltimore lå fra Manhattan. Og Mama visste sånt, for hun levde av å lage kart. Mama var sikker på at ting ville komme til å roe seg, at reformene regjeringen hadde lovet, ville få Syria til å håpe og skinne igjen. Og selv om jeg ikke hadde lyst til å reise, var jeg spent på å møte Abu Sayeed, spent på å se Mama smile igjen.

Jeg hadde bare sett Abu Sayeed på Babas polaroidbilder fra syttitallet, før Baba dro fra Syria. Da hadde Abu Sayeed bart og oransje skjorte og sto og lo sammen med noen utenfor bildet, mens Baba alltid var like bak. Baba kalte aldri Abu Sayeed for broren sin, men jeg visste at han var det, for han var overalt: spiste iftar på ramadankveldene, spilte kort med Sitto, bestemor, smilende ved et kafébord. Babas familie hadde tatt ham til seg. De hadde gjort ham til sin egen.

Da høsten kom, blomstret kastanjetrærne i hvitt som tykke saltkorn under vinduet vårt. Vi forlot leiligheten på Manhattan og granateplene med størknede tårer. Hjulene på flyet løftet seg som fugleføtter, og jeg myste ut gjennom vinduet på den smale stripa av by der jeg hadde bodd i tolv hele år, og på den grønne forsenkningen Central Park hadde gravd ut. Jeg så etter Baba. Men byen var så langt nede at jeg ikke kunne se hullene lenger.

Mama sa en gang at byen var et kart over alle dem som hadde bodd og dødd i den, og Baba sa at alle kart i virkeligheten var historier. Sånn var Baba. Han fikk betalt for å konstruere bruer, men historiene han fortalte, var gratis. Når Mama malte et kart og en kompassrose, pekte Baba på usynlige sjømonstre i utkantene.

Vinteren før Baba gikk i jorda, hoppet han aldri over en historie på sengekanten. Noen av dem var korte, som den om fikentreet som sto i bakgården der Baba bodde i Syria som gutt, mens andre var epos, så snirklete og utrolige at jeg måtte vente kveld etter kveld på å høre mer. Baba fikk yndlingshistorien min, den om karttegnerens læresvenn, til å vare i to hele måneder. Mama lyttet ved døra og hentet vann til Baba når han ble hes i stemmen. Da han mistet stemmen, fortalte jeg slutten. Da var historien vår.

Mama pleide å si at Baba fant meningen i ting gjennom historiene. Han måtte løse verdens floker, sa hun. Nå, tretti tusen fot over ham, må jeg løse floken han etterlot i meg. Han sa at jeg en dag skulle fortelle historien vår tilbake til ham. Men ordene mine er villmark, og jeg har ikke noe kart.

Jeg presser ansiktet mot flyvinduet. På øya under oss, ser hullene i Manhattan ut som kniplinger. Jeg ser etter hullet Baba sover i og forsøker å huske hvordan historien begynte. Ordene tumler gjennom glasset, faller til jorda.

I HOMS ER AUGUST varm og uten regn. Det er tre måneder siden vi flyttet til Syria, og Mama etterlater seg ikke lenger tårer på granateplene. Hun etterlater seg ikke tårer noe sted.

I dag, som alle dager, ser jeg etter saltet der jeg la igjen stemmen – i jorda. Jeg går ut til fikentreet i Mamas hage, som står tunglastet av frukt akkurat slik jeg forestilte meg fikentreet Baba hadde i bakgården den gangen. Jeg klemmer nesa mot fikentreets røtter og puster inn. Jeg ligger på magen, steinen er varm mot ribbena, hendene mine har rød jord opp til knokene. Jeg vil at fikentreet skal ta med seg en historie til Baba på den andre siden av havet. Jeg bøyer meg ned og hvisker, berører røttene med overleppa. Jeg kjenner smaken av mørkerød luft og olje.

En gul fugl hakker i bakken, leter etter mark. Men her tørket havet inn for lenge siden, hvis det i det hele tatt var her. Ligger Baba fremdeles der vi forlot ham, brun og stiv og tørr som opptenningsved? Hvis jeg dro tilbake, ville jeg ha fått de store tårene jeg skulle ha fått da, eller er havet tørket inn i meg for alltid?

Jeg gnir lukten av vann ut av fikentreets bark.

Jeg skal fortelle Baba historien vår, så kanskje jeg finner veien tilbake til det stedet stemmen min dro, og så blir ikke Baba lenger så ensom. Jeg skal be treet om å ta historien inn i røttene og sende den ned i mørket, der Baba sover.

«Pass på at han får den,» sier jeg. «Yndlingshistorien vår, den om Rawiya og al-Idrisi. Den Baba fortalte meg hver kveld. Den om da de kartla hele verden.»

Men jorda og fikentreet kjenner ikke historien slik jeg gjør, så jeg forteller den om igjen. Jeg begynner slik Baba alltid gjorde: «Alle kjenner historien om Rawiya,» hvisker jeg. «De vet bare ikke at de kjenner den.» Og så kommer ordene tilbake som om de aldri hadde vært borte, som om det var jeg som hadde fortalt historien hele tiden.

Inne skramler Huda og Mama med trefat og porselen. Jeg glemte helt middagen vi skulle ha for Abu Sayeed i kveld. Jeg klarer kanskje ikke å fullføre historien før Mama roper meg inn for å hjelpe, med en stemme som er helt rød i kantene.

Jeg klemmer nesa mot bakken og lover fikentreet at jeg skal finne en måte å avslutte på. «Uansett hvor jeg er,» sier jeg, «skal jeg legge historien i jord og vann. Da kommer den til Baba, og den kommer til deg også.»

Jeg forestiller meg vibrasjonene når stemmen min reiser tusenvis av kilometer, trenger gjennom jordskorpa mellom de kontinentalplatene vi lærte om i naturfag i vinter, graver seg inn i mørket der alt sover, der verden er alle farger samtidig, der ingen dør.

Jeg begynner om igjen.

* * *

ALLE KJENNER HISTORIEN om Rawiya. De vet bare ikke om det.

Det var og det var ikke en gang en fattig enkedatter som het Rawiya, og familien hennes sultet langsomt i hjel. Landsbyen Rawiya bodde i, Benzú, lå ved havet i Ceuta – en by i det moderne Spania, et lite strøk på en afrikansk halvøy som stikker ut i Gibraltarstredet.

Rawiya drømte om å se verden, men hun og moren hadde knapt råd til couscous, selv med pengene Rawiyas bror, Salim, hadde med fra seilturene sine. Rawiya prøvde å være fornøyd med broderiet og det stille livet med moren, men hun var rastløs. Hun likte å ri opp og ned åsene og gjennom olivenlunden på den elskede hesten sin, Bauza, mens hun drømte om eventyr. Hun hadde lyst til å dra ut og søke lykken, redde moren fra et liv der hun måtte spise byggrynsgrøt i gipshuset under Jebel Musas steinete fasade og speide etter brorens skip.

Da hun som sekstenåring til slutt bestemte seg for å reise hjemmefra, var slyngen det eneste hun behøvde å ta med seg. Faren hadde lagd den til henne da hun var liten og kastet stein på øyenstikkere, og hun ville ikke la den bli igjen. Hun la den i skinnveska og salte opp Bauza ved fikentreet som sto ved siden av morens hus.

Men Rawiya var redd for å fortelle moren hvor lenge hun kom til å bli borte, kanskje hun ville prøve å stanse henne. «Jeg skal bare til markedet i Fès,» sa Rawiya, «for å selge broderiene mine.»

Men Rawiyas mor rynket brynene og ba henne love å være forsiktig. Det blåste kraftig fra sundet denne dagen, vinden nappet i morens skjerf og i falden på skjørtet.

Rawiya hadde surret et rødt tøystykke rundt ansiktet og nakken, som skjulte det nyklipte håret. Hun sa til moren: «Jeg blir ikke lenger enn jeg må.» Hun ville ikke at moren skulle skjønne at hun tenkte på historien hun hadde hørt mange ganger – historien om den berømte karttegneren som besøkte markedet i Fès en gang i året.

Vinden åpnet og lukket Rawiyas skjerf som en lunge. Hun fikk en vond følelse av at hun ikke visste hvor lenge hun ville komme til å være borte.

Rawiyas mor tolket datterens sorg som engstelse, og smilte. Hun tok et bønnekjede med treperler opp av lomma og la det i hendene på Rawiya. «Min egen mor ga meg dette bønnekjedet da jeg var liten,» sa hun. «Hvis Gud vil, kan det gi deg trøst mens du er borte.»

Rawiya klemte moren sin hardt og sa at hun var glad i henne, mens hun prøvde å bevare lukten av henne i minnet. Så satte hun seg i salen på Bauza, og han bet til rundt bisselet.

Rawiyas mor smilte mot havet. Hun hadde en gang reist til Fès, og hun hadde ikke glemt reisen. Hun sa til datteren: «Alle steder du reiser til, blir en del av deg.»

«Men ingen mer enn hjemme.» Rawiya mente dette sterkere enn noe annet hun hadde sagt. Og så ga Rawiya fra Benzú hesten sin en dult så den snudde seg mot innlandsveien, forbi de høye toppene og de fruktbare markene langs Riffjellene der berberne bodde, mot Atlasfjellene og de sydende markedene i Fès som lokket fra sør.

Handelsveien snodde seg gjennom kalksteinsfjell og grønne marker med bygg og mandeltrær. I ti dager fulgte Rawiya og Bauza den svingete veien som var tråkket flat av reisendes sko. Rawiya minnet seg selv om planen sin: å finne den berømte karttegneren, Abu Abd Allah Muhammad al-Idrisi. Hun hadde tenkt å gå i lære hos ham, late som om hun var sønn av en handelsmann og gjøre lykke. Hun skulle bruke falskt navn – Rami, som betyr «den som kaster pilen». Et godt og sterkt navn, sa hun til seg selv.

Rawiya og Bauza krysset de grønne høydedragene som skilte den bøyde Rif-albuen fra Atlasfjellene. De red opp høye bakker med sedertreskog på toppen og korkeiker der aper satt og rusket i grenene. De svingte ned gjennom daler fulle av gule villblomster.

Atlasfjellene var almohadenes festning, et berberdynasti som ville erobre hele Maghreb, Afrikas nordlige landområder til vest for Egypt. Her, i landet deres, ble Rawiya urolig av alle lyder, selv villsvinenes snøft og ekkoene fra Bauzas hover mot kalksteinklippene. Om natten hørte hun den fjerne lyden av instrumenter og sang, og hadde vanskelig for å sove. Hun tenkte på historiene hun hadde hørt som barn – fortellinger om en skremmende fugl som var stor nok til å fly av sted med elefanter, legender om dødbringende daler fylt av enorme, smaragdgrønne slanger.

Til slutt kom Rawiya og Bauza til en by med mur omkring i en dal. Karavaner med handelsmenn fra Sahara og Marrakech strømmet ut på gressletten med eukalyptustrær. Fès-elvas grønne stripe delte byen i to. De høye Atlasfjellenes dobbelthaker kastet lange skygger.

Innenfor bymuren travet Bauza mellom murhus malt i sjatteringer av rosa og safrangult, minareter med grønne kroner og forgylte vindusbuer. Rawiya ble blendet av tak av jade og jakarandatrær som blomstret i samme farge som røde lyn. I medinaen satt handelsmennene med bena i kors bak enorme kurver med krydder og korn. Teppet av farger fanget Rawiyas blikk: de modne fikenenes frosne indigo, rustrød paprika. Hengelamper av smijern og farget glass sendte ut ørsmå kronblader av lys som klamret seg til de skyggefulle passasjene. Barn som luktet av garvet skinn og krydder trippet gjennom gatene.

Rawiya styrte Bauza mot midten av medinaen, der hun håpet å finne karttegneren. Bauzas hover var overmalt av støv fra veien. I varmen kjentes skyggen fra tilhugget stein og mosaikk sval og forfriskende. Ropene fra handelsmennene og krydderhandlerne gjallet i Rawiyas ører. Lufta var full av svette og olje, moskus fra hester, kameler og folk, et stikk av granateple, dadlenes sukkersang.

Rawiya lette blant handelsmennene og de reisende, avbrøt salg av krydder, parfyme og salt, og spurte etter en mann som reiste fullastet med skinninnbundne bokruller og skisser på pergament over steder han hadde vært, en mann som hadde seilt på Middelhavet. Ingen visste hvor han var å finne.

Rawiya skulle til å gi opp, da hun hørte en stemme: «Jeg kjenner personen du leter etter.»

Hun snudde seg og så en mann stå krumbøyd foran en kamel bundet fast til et oliventre. Han satt i en liten borggård like utenfor medinaen, med en hvit turban surret stramt rundt hodet, og skinnsko og kappe med et tynt støvlag etter reisen. Han vinket henne nærmere.

«Kjenner du karttegneren?» Rawiya steg inn i borggården.

«Hva vil du ham?» Mannen hadde kort, mørkt skjegg, og øynene var som polert obsidian mens han gransket henne.

Rawiya stablet ordene. «Jeg er sønn av en handelsmann,» sa hun. «Jeg ønsker å tilby karttegneren mine tjenester. Jeg ønsker å lære håndverket og tjene til livets opphold.»

Mannen smilte, katteaktig. «Jeg skal fortelle deg hvor du kan finne ham, dersom du kan svare på tre gåter. Går du med på det?»

Rawiya nikket.

«Den første gåten,» sa mannen, «er denne.» Og så sa han:

Hvem er kvinnen som evig lever,

Som evig strever,

Som følger med på alt

alltid i en ny gestalt?

«La meg tenke.» Rawiya klappet Bauza på nakken. Sult og varme hadde gjort henne ør, og da en kvinne ble nevnt, måtte hun tenke på moren sin. Rawiya lurte på hva moren gjorde akkurat nå – antagelig speidet hun utover havet etter Salim. Det var så lenge siden hun hadde hatt Baba å speide sammen med, å spasere sammen med gjennom olivenlunden. Rawiya husket fra hun var liten at Baba hadde fortalt henne om havet, den foranderlige kvinnen som aldri døde …

«Havet,» ropte Rawiya. «Hun lever evig, humøret skifter bestandig. Havet har tusen ansikter.»

Mannen lo. «Veldig bra.» Og han fortsatte med neste gåte:

Hvilket kart tar du med deg

hvor enn du går –

et kart som fører og nærer deg

gjennom vinter og sommer og vår?

Rawiya rynket brynene. «Hvem er det som alltid bærer et kart? Mener du et kart inni hodet?» Hun så ned på hendene sine, på de tynne årene som løp over håndledd og håndflate. Men da … «Blodet utgjør et slags kart, et nettverk av veier i kroppen.»

Mannen så på henne. «Godt gjort,» sa han.

Rawiya flyttet utålmodig vekten fra det ene benet til det andre. «Den tredje gåten?»

Mannen bøyde seg fram.

Hva er det viktigste stedet på et kart?

«Var det alt?» sa Rawiya. «Det er urettferdig!»

Men mannen klemte bare leppene sammen og ventet, så hun stønnet og tenkte seg grundig om.

«Stedet du er,» sa Rawiya, «akkurat nå.»

Mannen smilte kattesmilet sitt igjen. «Hvis du vet hvor du er, trenger du vel ikke kart?»

Rawiya dro i ermet på kappen. «Hjemme, da. Stedet du skal til.»

«Men det kjenner du, hvis du skal dit. Er det ditt endelige svar?»

Rawiya rynket pannen. Hun hadde ikke engang sett et kart før. «Gåten har ikke noe svar,» sa hun. «Du ville bare brukt et kart hvis du ikke vet hvor du skal, hvis det er et sted du aldri har vært før …» Så skjønte hun det, Rawiya smilte. «Nettopp. De viktigste stedene på et kart, er stedene du aldri har vært.»

Mannen reiste seg. «Har du et navn, gåteekspert?»

«Jeg heter – Rami.» Rawiya snudde seg og så på medinaen. «Tar du meg med til karttegneren? Jeg har svart på spørsmålene dine.»

Mannen lo. «Mitt navn er Abu Abd Allah Muhammad al-Idrisi, vitenskapsmann og karttegner. Jeg er beæret over å gjøre deres bekjentskap.»

Blodet banket i Rawiyas bryst. «Herre …» Hun bøyde hodet forfjamset. «Jeg står til tjeneste.»

«Da seiler du med meg til Sicilia innen to uker er gått,» sa al-Idrisi, «til kong Roger den andre av Palermos palass, der en stor og ærerik oppgave venter oss.»

* * *

JEG HAR AKKURAT begynt å fortelle historien om Rawiya til fikentreet når et smell i det fjerne får steinene under magen min til å riste. Jeg skvetter. En lav rumlelyd lyder fra et annet strøk av byen, dypt og langt borte.

Det er den tredje eksplosjonen på tre dager. Etter at vi flyttet til Homs, har jeg bare hørt slik dundring et par ganger, og alltid langt unna. Det er begynt å bli som torden – nifst hvis du tenker for mye på det, men det treffer ikke huset ditt. Jeg har aldri hørt det så nært før, ikke i nabolaget.

Vibrasjonene gir seg. Jeg venter på et nytt fryktelig smell, men det kommer ikke. Jeg drar fingrene opp av jorda, det rykker fremdeles i tomlene.

«Nour.» Det er Mamas stemme, varm og sederbrun med kanter som krøller seg mot rødt. Hun er irritert. «Kom inn og hjelp meg.»

Jeg kysser røttene til fikentreet og legger jorda tilbake. «Jeg skal fortelle ferdig,» sier jeg til det. «Det lover jeg.»

Jeg setter meg opp på huk og børster jord av knærne. Jeg har ryggen mot sola, skulderbladene er stive av varme. Det er en annen varme her, ikke som i New York der luftfuktigheten tvinger deg til å ligge på gulvet foran vifta. Her er det tørrvarmt, og lufta får leppene til å sprekke.

«Nour!»

Mamas stemme er så rød at den nesten er hvit. Jeg ramler mot døra. Jeg unngår de spente lerretene som står til tørk ved dørkarmen, de innrammede kartene Mama ikke har plass til inne. Jeg stuper inn i det svale mørket mens sandalene smeller mot hellene.

Inne puster veggene sumak og utsondrer den skarpe duften av oliven. Olje og fett freser i en stekepanne, spruter gult og svart i ørene mine. Fargene av stemmer og lukter blander seg foran meg som om de lyser på en skjerm: toppene og kurvene i Hudas rosarøde latter, det mursteinsrøde plinget i et kjøkkenur, den grønne eimen av gjær.

Jeg sparker av meg sandalene ved døra. På kjøkkenet mumler Mama på arabisk og smatter med tunga. Jeg forstår noe, men ikke alt. Det er som om nye ord spruter ut av Mama helt siden vi flyttet – måter å si ting på, ting jeg aldri har hørt før som det høres ut som om hun har sagt i hele sitt liv.

«Søstrene dine. Hvor er de?» Mama har hendene i en bolle med rått kjøtt og krydder, knar det, sender ut en skarp lukt av koriander. I dag har hun byttet ut dressbuksene med skjørt, en papiraktig marineblå sak som feier over baksiden av knærne hennes. Hun har ikke forkle på, men det er ikke en eneste oljeflekk på den hvite silkeblusen. Jeg tror ikke jeg noensinne har sett henne med en flekk av olje eller merker etter mel på klærne, ikke i hele mitt liv.

«Hvordan skal jeg vite det?» Jeg kikker opp på benken for å se hva hun lager – sfiha? Jeg håper det er sfiha. Jeg elsker det krydrede lammekjøttet og pinjekjernene, de tynne skivene av deig sprø av olje.

«Mama.» Huda kommer inn fra spiskammeret; det rosemønstrede skautet er stripete av mel, armene er fulle av krydderglass og bunter av urter fra hagen. Hun legger det fra seg på benken. «Det er tomt for spisskummen.»

«Nå igjen!» Mama slår ut med armene, som er rosa av saft fra lammet. «Og late Zahra, hva? Skulle hun hjelpe meg med paiene, eller hva?»

«Skal vedde på at hun har låst seg inne på rommet sitt.» Ingen hører meg. Helt siden vi kom til Homs, har Zahra sittet med nesa i telefonen eller på rommet hun deler med Huda. Etter at Baba døde, er hun blitt slem, og nå er vi fanget med henne. Småtingene som holdt oss gående mens Baba var syk, er borte – kjøpe godterier i bodegaen, sparke ball mot veggen på siden av bygninger. Mama tegner kartene sine, Zahra spiller på telefonen, og det eneste jeg gjør, er å vente på at de lange, brennende dagene skal ta slutt.

Zahra og Huda snakket alltid om Syria som hjemme. De kjente det lenge før Manhattan, så det kjentes mer virkelig for dem enn Lexington Avenue og Eighty-Fifth Street. Men dette er min første tur utenfor Amreeka – som de sier her – og all arabisk jeg trodde jeg kunne, utgjør ikke stort. Dette føles ikke som hjemme for meg.

«Hent søsteren din.» Mamas stemme er rød i kanten igjen, en advarsel. «Det er en spesiell kveld i kveld. Vi vil vel ha alt klart til Abu Sayeed?»

Jeg mykner og tusler av sted for å finne Zahra. Hun er ikke på rommet. De rosa veggene svetter i varmen. Zahras klær og smykker ligger strødd utover det krøllete vatteppet og pleddet. Jeg tar meg fram forbi bukser og T-skjorter og en BH på avveie. Jeg gransker en av Zahras parfymeflasker som står på kommoden. Glassflasken er en tykk, mørkerød edelstein, som en gjennomsiktig plomme. Jeg sprayer litt på håndbaken. Det lukter som råtne liljer. Jeg nyser på Zahras BH.

Jeg lister meg på tå tilbake bortover gangen, gjennom kjøkkenet og inn i stua. Tærne mine graver seg ned i det røde og beige persiske teppet og roter til Mamas omhyggelige støvsuging. Fra et stereoanlegg gjaller noe som skal være musikk: røde gitartriller, svarte klatter med skarptromme. Zahra ligger utstrakt på den lave sofaen og dunker fingeren mot smarttelefonen mens bena henger over armlenet med blomstertrykk. Hadde Mama sett henne med føttene på putene, ville hun skreket.

«Sommeren 2011,» sier Zahra langsomt i varmen. «Jeg skulle tatt eksamen neste år. 2012-kullet. Vi planla en road trip til Boston. Det skulle vært det beste året ever.» Hun snur hodet mot putene. «I stedet er jeg her. Det er seksti grader. Vi har ikke air condition, og i kveld er det Mamas dumme middag.»

Hun kan ikke se at jeg borer hull i ryggen hennes med øynene. Zahra er bare misunnelig fordi Huda fikk avsluttet high school før vi forlot New York og ikke hun. Det virker ikke som hun bryr seg noen verdens ting om hva jeg føler, at det suger like mye å miste vennene dine når du er tolv som når du er atten. Jeg dunker til henne med håndbaken. «Musikken din er teit, og det er ikke seksti grader. Mama vil at du skal komme til kjøkkenet.»

«Ikke faen.» Zahra legger en arm over øynene. De svarte krøllene henger utover siden av sofaen, de sta øynene er halvveis lukket. Gullarmbåndet rundt håndleddet får henne til å virke overlegen og voksen, som en rik dame.

«Du skal hjelpe til med paiene.» Jeg napper i armen hennes. «Kom igjen. Det er for varmt å dra deg.»

«Ser du, gluping?» Zahra velter seg ut av sofaen, tar late, barføtte skritt mot stereoanlegget for å slå det av.

«Vi er tomme for spisskummen igjen.» Huda kommer inn mens hun tørker hendene på en fille. «Noen som blir med?»

«Vi kjøper is.» Jeg legger armene rundt livet på Huda. Zahra lener seg tilbake mot armlenet på sofaen.

Huda peker mot kjøkkenet med tommelen. «Det står en bolle med lam der ute som har ditt navn på seg,» sier hun til Zahra, «hvis du ikke vil gå ærender.»

Zahra himler med øynene og blir med oss ut.

Mama roper til oss i forbifarten. «Dere oppfører dere pent i kveld – alle sammen.» Hun skuler mot Zahra. Hun dytter koriander i lammet, river kjøttet fra hverandre. «Og her – i lomma mi.» Hun gjør tegn til Huda, holder opp de oljete hendene. «Litt ekstra, i tilfelle prisen er gått opp igjen.»

Huda sukker og henter noen mynter opp av lomma i Mamas skjørt. «Det holder sikkert.»

«Ingen protester.» Mama snur seg til lammet igjen. «Alle priser har gått opp denne måneden. Brød, tahini, prisen på selve livet. Og hør nå – pass på hvor dere går. Ingen folkemengder, ikke noe sånt tull. Dere går til butikken, og så går dere rett hjem.»

«Mama.» Huda pirker i størknede deigrester på kjøkkenbenken. «Vi blander oss ikke opp i sånt.»

«Bra.» Mama kikker på Huda. «Men det er fredag i dag. Det kommer til å være verre enn vanlig.»

«Vi skal være forsiktige.» Huda støtter albuen på benken og kikker opp fra de kraftige øyenbrynene som har perler av svette. Hun flytter på bena så det florlette skjørtet bølger. «Helt sikkert.»

De siste par månedene har Mama alltid advart oss mot folkemengder. Det virker som de dukker opp overalt – flokker av gutter som protesterer, folk som protesterer mot protestene, rykter om kamper mellom de to. I løpet av de siste to ukene var de blitt så høylytte og sinte at man kunne høre sangen og megafonen over hele nabolaget. I måneder hadde Mama sagt at det å være på feil sted til feil tid kunne føre til arrestasjon – eller enda verre ting. Men akkurat som i New York, var det ikke alltid slik at problemene ikke fant deg, selv om du holdt deg unna.

Jeg lukker øynene og prøver å tenke på noe annet. Jeg trekker inn krydderlukten i kjøkkenet, så dypt at jeg kjenner fargene i brystet. «Gyllent og gult,» sier jeg. «Oljedeig. Jeg visste at det var sfiha.»

«Det er min Nour, i sin egen verden av farger.» Mama smiler mot lammet, hårfestet glinser av svette. «Former og farger for lukter, lyder og bokstaver. Jeg skulle ønske jeg kunne se det.»

Huda strammer skolissene. «Det sies at synestesi er knyttet til hukommelse. Fotografisk hukommelse, ikke sant? Når man kan gå tilbake og se ting med sitt indre øye. Synestesien din er som en superkraft, Nour.»

Zahra knegger. «Mer som en mental forstyrrelse.»

«Lukk munnen.» Mama vasker hendene. «Og kom dere av gårde, nå da. Klokka er snart fem.» Hun rister vann av hendene før hun tørker dem. «Hvis strømmen blir borte igjen i dag, må vi spise kaldt lam og ris.»

Zahra går mot døra. «God hukommelse, liksom? Er det derfor Nour må fortelle Babas al-Idrisi-historie hundre ganger?»

«Hold munn, Zahra.» Uten å vente på svar, smetter jeg på meg sandalene igjen og åpner utgangsdøra. Jeg skyver teppet av fikengrener til side. Spraglete skygger driver over Mamas kart. Blå klinkekuler av samtaler triller mot oss fra den andre siden av det lille smuget. En bil fyker forbi, hjulene suser grått. En liten vind rasler hvitt i kastanjebladene.

Jeg går i skyggen fra nabobygningen, sleper med føttene mens jeg venter på at Huda og Zahra knytter skoene. Jeg har lyst til å presse ansiktet mot den salte hagejorda, men i stedet dytter jeg borti hjørnene på Mamas lerreter med tåa. «Hvorfor lar hun alle disse ligge her ute?»

Huda kommer ut. Hun kaster et blikk på de malte kartene som står stilt opp som dominobrikker mot veggen for å tørke. «De er for mange til å ha i huset,» sier hun. «De tørker raskere ute.»

«Kartene selger ikke like godt som da vi nettopp hadde flyttet hit,» sier Zahra og tørker svette av siden av ansiktet. «Har dere merket det?»

«Ingenting selger,» sier Huda. Hun tar hånda mi. «Yalla. Nå går vi.»

«Hva mener du med at ingenting selger?» spør jeg. Hudas hijab med rosetrykk stenger for sola. «Vi kjøper pistasj og is hele tiden.»

Huda ler. Jeg har alltid likt latteren hennes. Den ligner ikke Zahras, som er bare nese og pip. Huda har fin latter, lyserød og med bøy i enden. Hun sier: «Iskrem selger alltid.»

Steinene på fortauet damper som brød rett fra ovnen, og de brenner fotsålene mine gjennom plastsandalene. Jeg hopper fra fot til fot, men prøver å passe på at Zahra ikke ser det.

Vi svinger ut på hovedveien. Noen biler og blå busser sirkler rundt plassen, bukter seg gjennom filene. Det er ramadan, og det er som om folk kjører saktere, går saktere. I kveld etter iftar kommer gråhårede menn med fulle mager til å spasere rundt i gatene i gamlebyen med hendene på ryggen, og bordene utenfor kafeene kommer til å være fulle av folk som drikker kaffe med kardemomme og sender rundt vannpipeslangen. Men foreløpig er fortauene nesten folketomme, selv i vårt stort sett kristne nabolag. Mama sier bestandig at kristne og muslimer har levd side om side i denne byen i århundrer, at de kommer til å fortsette å låne mel og synåler av hverandre i mange år ennå.

Zahras gullarmbånd kaster fra seg ovale lysglimt. Hun ser på Hudas sjal. «Er du varm?»

Huda ser skrått på Zahra. «Det plager meg ikke,» sier hun, og det har hun sagt helt siden hun begynte å gå med sjal året før, da Baba ble syk. «Er ikke du?»

«Kanskje jeg begynner å gå med det når jeg blir eldre.» Jeg strekker meg og fører fingrene langs bomullsfalden. «Dette er yndlingssjalet mitt, på grunn av rosene.»

Huda ler. «Du er for ung til å bekymre deg for det.»

«Du har ikke fått mensen engang,» sier Zahra.

«Det er ikke blodet som gjør deg voksen,» sier jeg.

Zahra gransker neglene sine. «Du vet åpenbart ikke hva det vil si å være voksen.»

Vi svinger rundt en mursteinsbygning. Det strømmer varme fra fortauet og Zahras svarte hår. Lenger borte i gata står en mann som selger te fra en sølvkanne han har på ryggen, men han har ingen kunder. Han setter seg ned i trappa utenfor en leiegård, tørker svette under hatten.

Huda sier: «Jeg går med sjalet for å huske at jeg tilhører Gud.»

Jeg tenker på bokhylla vår på Manhattan, Koranen og Bibelen side om side, Mama og Baba som byttet notater. Noen søndager tok Mama oss med til messe, og på spesielle fredager tok Baba oss med til fredagsbønn.

Jeg spør: «Men hvordan bestemte du deg for det?»

«Du skjønner det en dag.»

Jeg legger armene i kors. «Når jeg blir eldre, ikke sant?»

«Ikke nødvendigvis.» Huda griper hånda mi igjen, løsner armene mine. «Når tiden er inne.»

Jeg rynker brynene og lurer på hva det betyr. Jeg spør: «Hvor gammel er Abu Sayeed?»

«Hvordan det?»

«Er det ikke bursdagsmiddag for ham i kveld?»

Zahra ler. «Følger du aldri med, din dust?»

«Det er ikke hennes feil,» sier Huda. «Jeg har ikke fortalt henne det.» Hun holder hånda mot låret med stive fingre. Det er noe hun ikke har lyst til å si. «Det var på denne dagen Abu Sayeed mistet sønnen sin. Mama ville ikke at han skulle være alene.»

«Han hadde en sønn?» Av en eller annen grunn hadde jeg ikke sett for meg at Abu Sayeed hadde familie.

«Og vi bruker mat for å få ham på andre tanker.» Zahra sparker til en stein og fnyser. Hun virker nesten sint. «Vi bryr oss bare om spisskummen.»

«Så er Abu Sayeed som oss.» Jeg ser ned på plastsandalene mine, som fremdeles er varme etter steinene på fortauet. «Han mangler den viktigste ingrediensen.»

Huda saktner farten. «Jeg har aldri tenkt på det på den måten før.»

Sola steker på sølvfargede biltak.

«Vi burde leke snurreleken med ham,» sier jeg.

«Snurreleken?» Zahra smiler fåret. «Snakker om diktning.»

Huda sjekker veiskiltene før vi svinger bort fra mylderet av biler. Det er svalere i denne gata, og husenes smijernsporter har form som fugler og blomsterklaser. Damer kledd i fargesterke kjoler vanner blomsterkasser eller vifter seg på de høyere balkongene. Vi passerer et smug inn til en leiegård kantet med grå og hvite småsteiner, og jeg snapper til meg en av dem.

Huda griper hånda mi igjen og klemmer den. «Snurreleken. Hvordan er den?»

Jeg smiler og hopper foran henne, går baklengs og svinger med armene. «Du lukker øynene og snurrer rundt. Så fører magien deg gjennom forskjellige nivåer, og så teller du til ti mens du snurrer, en omgang for hvert nivå. Når du åpner øynene, ser ting ut som før, men magien gjør alt annerledes.»

«Nivåer?» Huda skakker på hodet mot stemmer langt borte, det svartoransje bjeffet fra en bil som ettertenner.

«Livsnivåer,» sier jeg og slår ut med armene. «Det er forskjellige virkelighetsnivåer. Under dette finnes et annet, og enda et under det igjen. Og alle slags ting vi ikke engang vet om, foregår samtidig, ting som ikke skal skje på en million år som allerede skjedde for lenge, lenge siden.» Jeg glemmer å se meg for og snubler i fortauskanten.

«Nour er på bærtur igjen,» sier Zahra.

«Så de andre virkelighetene,» sier Huda, «foregår ved siden av vår og på samme tid, som forskjellige bekker fra samme elv? Da finnes det et nivå der Magellan fremdeles seiler jorda rundt.»

«Og et der Nour er normal,» sier Zahra.

«Kanskje det finnes et nivå der vi alle har vinger,» sier Huda.

«Og et nivå der man kan høre Babas stemme,» sier jeg.

Ordene griper fatt i meg som om føttene mine har slått røtter til den andre siden av planeten, og jeg stanser foran jernporten utenfor en leiegård. Panikken tynger anklene, tanken på at jeg aldri skal høre Babas historier eller stemme igjen. Hvorfor skulle en manglende historie etterlate seg et så stort hull, når den bare er en remse med ord?

Sola drypper dråper langs bladene på et krokete poppeltre. Neste kvartal er omkranset av stengte halal-markeder og shawarma-sjapper, eierne er gått tidlig hjem for å bryte fasten. Ingen sier noe, ikke engang Zahra. Ingen nevner noe om at Mama og Baba bodde her i gamlebyen da Huda og Zahra bare var spedbarn. Ingen skryter av at de kjenner alle butikkene og alle restaurantene og at selv Zahra snakker bedre arabisk enn jeg.

Men jeg føler alt dette, byens ikke-hjemlighet; ingen henger lakener fra balkongene i New York, i Central Park vokste det lønnetrær, ikke daddelpalmer, i gatene her finnes ingen pizzarestauranter eller pretzelvogner. De arabiske lydene låter rart fra munnen min. Jeg kan ikke gå til skolen sammen med vennene mine lenger, eller kjøpe tyggis av herr Harcourt i kiosken. Nå rister byen av og til og raser sammen i det fjerne, det får meg til å bite meg så hardt i leppa at jeg svelger blod. Hjemme finnes ikke mer. Uten Baba føles det som om hjemme er forsvunnet for alltid.

Hudas joggesko kaster røde ettermiddagsskygger. De høye bygningene gjesper med gule og hvite steiner. Et eller annet sted tømmer noen ut en kopp vann fra et vindu, og dråpene løper i hvitt og sølv mot rennesteinen.

Huda setter seg på huk foran meg på fortauet, samler foldene i skjørtet mellom knærne. «Ikke gråt,» sier hun. Hun tørker ansiktet mitt med en bomullsrose i hjørnet av hijaben sin.

«Jeg gråter ikke, Huppy.» Jeg fekter med underarmene foran ansiktet, bommer på nesa. Huda tar omkring meg, og jeg føyer meg inntil henne som en trebolle. Hun er varm, varmen er rødgyllen som McIntosh-epler. Jeg begraver ansiktet i det myke stoffet der sjalet møter halsen på skjorta.

Zahras latter er bare grus. «Er du tre år, eller? Ingen kaller henne Huppy lenger.»

Huda sier: «Hun kan kalle meg hva hun vil.»

Vi går i taushet resten av veien til krydderbutikken, og Zahra unngår blikket mitt. Jeg burde visst bedre: Ingen har sagt noe særlig om Baba siden begravelsen. Baba er spøkelset vi ikke snakker om. Noen ganger lurer jeg på om Mama og Huda og Zahra prøver å late som om han aldri ble syk, at kreften ikke spiste opp leveren og hjertet hans. Det er vel som med snurreleken: noen ganger vil man helst være på et hvilket som helst annet magisk nivå enn sitt eget. Men jeg vil ikke glemme ham. Jeg vil ikke at det skal være som om han aldri fantes.

I krydderbutikken er hyllene fulle av poser og bokser og glass, åpne skåler med rødt og gult pulver med små håndskrevne arabiske etiketter. Bak disken står en mann og smiler til oss. Jeg står på tå og dytter fingrene mot kurver fylt med nellik og hel kardemomme som ørsmå trekuler.

Zahra griper Hudas arm, armbåndet danser.

«Jeg kom på en lek,» sier Zahra på engelsk så jeg skal forstå. Hun smiler på en langsom og bevisst måte som på en eller annen måte framstår som ondskapsfull. «Kanskje Nour skal be om spisskummen?»

Huda ser fort på Zahra. «Ikke.»

«Så får hun øvd seg litt på arabisk,» sier Zahra. Hun smiler med hånda over munnen.

Mannen bak disken venter, klør seg i skjegget som så vidt har varslet sin ankomst. Jeg tørker de klamme hendene mine på shortsen. Utenfor går teselgeren forbi. «Chai,» roper han. «Chai.»

Jeg tenker: te. Det ordet kan jeg. Jeg myser mot en brett i et gobeleng innerst i butikken, en løs tråd som skjelver under vifta. Jeg prøver å huske hvordan man sier jeg vil ha.

Mannen bak disken stiller meg et spørsmål jeg ikke forstår. Stemmen er bare grønne stup med svarte prikker av konsonanter mellom.

«Gi deg,» sier Huda, «det er ikke –»

«Ana …» Stemmen min bryter varmen og alle blir stille. Jeg har bare fått fram ordet jeg. Jeg svelger, klemmer neglene inn i håndflatene, bruker smerten til å stagge nervene. «Ana …» Det prikker og koker i hjernen, blaff av rødt og rosa, og selv om jeg husker ordet for spisskummen – al-kamun – klarer jeg ikke å huske hvordan jeg skal si jeg vil ha. Jeg må ha sagt det et dusin ganger, men så lenge alle stirrer på meg, er hjernen min fullstendig tom.

Mannen sier: «Shu?» Hva?

«Ana – al-kamun.»

Mannen ler.

«Du er spisskummen?» Zahra ler fra magen.

«Ana ureedu al-kamun.» Jeg sier det om igjen, høyere. «Jeg vet hvordan jeg skal si det. Jeg vet det!»

«Det vet jeg at du vet,» sier Huda.

Zahra kjøpslår med butikkmannen. Jeg klemmer kinnet mot skulderen for å stanse tårene. Myntene klirrer i Hudas hånd når hun teller dem. På vei ut plystrer hun lavt. Hun hvisker til Zahra over de bustete krøllene mine: «Mama hadde rett om prisen.»

På veien hjem nekter Zahra å gi seg. «Hva slags syrer er du? Du kan ikke arabisk engang.»

Inni meg hører jeg det hun egentlig mener: at jeg ikke vet hva det vil si å være syrer.

«Slutt,» sier Huda.

«Å ja,» sier Zahra, «det hadde jeg glemt. Du er jo ikke syrer. Du husker ikke engang huset vårt før vi flyttet til Statene. Du er amerikaner. Du kan bare engelsk.»

«Zahra!» Huda klemmer neglene inn i Zahras arm.

Zahra hyler, vrir seg løs. «Jeg bare tulla. Herregud.»

Det føles ikke som tull. Zahra legger armene i kors, armbåndet blinker rundt håndleddet. Jeg har mest lyst til å rive det løs og kaste det i veien så en bil kjører over det.

Vi går tilbake gjennom de tomme gatene i gamlebyen, sola er rød og lang, butikkfolkene skrangler ned rullegitrene. Jeg ser meg rundt etter de synlige røttene til en daddelpalme eller en flekk med ren, bar jord.

Vi passerer de nakne anklene til de krokete poplene igjen. Jeg tenker meg at jeg klemmer fingrene inn i den grove barken, smyger stemmen min inn i røttene.