Solveig Sundset

4

Himmelbrann

Nattefrost

Personer

På Hofstad

Kristin Johannesdatter Hofstad

Johannes Hofstad, Kristins far (død)

Margit Hofstad, Kristins mor (død)

Sigurd, Kristins lillebror

Marthe, Kristins lillesøster

Andre

Bertine Land, hushjelp

Ingebor Vik, husholderske

Lauritz Einarsen, skipsbygger

Greger Einarsen, Lauritz’ sønn

Louise Einarsen, Lauritz’ datter

Jeremias Lund, huslærer

Andreas Parnemann, doktor

Aslag, dreng (død)

Nils, dreng

Lensmann Truelsen

Kjøpmann Valklev

Klaus Brede, tømmermann

Thorvald Broch, skogeier

Theis Broch, hans sønn

På Jarlsberg gods:

Herman Müller, hussekretær

Ebrikka, husmor

Lina, Ebrikkas datter

Nikoline, Trulte, Anne, Isa og Gunvor, tjenestejenter

Martin Nytind, stallmester

Halvor Nytind, Martins sønn, stallkar

Herr Hedmann, «den gamle»

Slik sluttet forrige bok:

Rommet var skittent og rotete, og på gulvet fløt det av flasker og krus. Et veltet bord, brukket i to, lå med de skjeve beina pekende mot taket. Midt på gulvet sto Aslag. Skjorten var åpen og blottla den senete, magre kroppen. Håret var uryddig, og han var ustø. Armene hang slapt langs siden. Midt mot ham, på en armlengdes avstand, sto en bredskuldret brande. Han skrek noe opp i ansiktet på Aslag, som stivnet til. Så svingte Aslag armen og slo den andre i ansiktet. Kristin så hvordan slaget forplantet seg i Aslags kropp, som om han hadde slått en ubevegelig okse. Den store karens hode rykket til da slaget traff ham, og hun så en strime spytt glitre i luften. Han tok et lite støtteskritt, men ellers vek han ikke en tomme.

Igjen var det noe som glitret. Kristin gispet. Den store karen hadde en kniv! Hånden hans skjøt ut, og knivbladet sank inn i Aslags hals.

Tiden stanset. Aslags stivnede blikk var det eneste som fantes.

Kniven ble rykket løs, og til hennes forbauselse var stålet like blankt. Men i neste øyeblikk sto blodet ut av Aslags hals med voldsom kraft. Kristin slo hånden for munnen for å kvele hikstene som rev gjennom kroppen.

Det kom en dump lyd da Aslags kropp gikk i gulvet. Så ble det helt stille der inne. I det samme ga karmen på kassen etter med et høyt smell, og hun slo hodet og albuene i veggen. Et øyeblikk etter hørte hun lyden av trampende føtter, og visste at de var på vei mot utgangsdøren.

Kapittel 1

Tønsberg, vinteren 1783

Det som hadde vært kjærkomne fotfester på vei ned bergveggen, var nå, på vei opp, isfylte utspring der neglene hennes klorte desperat etter feste. Det gruoppvekkende synet av blodet som veltet ut av Aslags hals, og det desperate, vitende blikket hans, var som brent fast i henne. Det samme var vissheten om at mennene var i hælene på henne. Det tørre smellet da hun tråkket gjennom kassen, og dunket da hun slo albuene og bakhodet inn i veggen, hadde vært som et steinskred i stillheten.

Redselen ga henne fornyet kraft. Hun spente fingrene til det ytterste for å holde seg fast, likevel var det som om hun ikke rikket seg en tomme. Rundt den ene foten hang garnet som hadde ligget i kassen. Først hadde det ligget rundt begge føttene, og hun hadde ristet og kavet for å få det løs, men hun hadde bare fått én fot fri da hun forsto at tiden hadde løpt fra henne. Hun hadde hørt de bjeffende stemmene, og visste at de raske skrittene var på vei mot henne, så hun hadde lagt på sprang og begynt å klatre.

Hun kastet et lynraskt blikk over skulderen, og rakk akkurat å se noen uklare skikkelser runde hushjørnet. Hun hugde føttene inn i skråningen og krafset med fingrene, mens hun stønnet av redsel. Hun presset seg mot den iskalde steinen, kjørte tærne inn i hver ujevnhet hun kunne finne, tvang seg oppover. Fortsatt slepte garnet etter henne, og hun sparket fortvilet med foten for å få det løs.

Hun var kanskje kommet halvveis opp skråningen da hun nesten ble rykket løs. Garnet! De hadde fått tak i det! Sekundet før hadde hun nådd opp til to små, pistrete grantrær som vokste i hver sin fordypning. Nå skjøt hånden hennes ut og grep om den ru stammen på det ene, slanke treet.

Da rykket i garnet kom, var det som om noe gikk i stykker i hoften hennes. Hun utstøtte et smerteskrik, som ble fulgt av et seierssikkert rop nedenfra. Håndflaten hennes ble skrubbet rå da grepet om det lille treet langsomt ga etter …

«Juno! Juno!»

Hun ante ikke hvorfor hun ropte på hesten. Kanskje fordi han var det eneste levende vesenet i mils omkrets som ikke ville henne noe vondt, som ikke ville … Hun knep øynene sammen, og så igjen blodsøylen stå ut av Aslags strupe. Under seg hørte hun anstrengt stønning, støvler som skrapte mot is og stein, som forsøkte å få feste. «Få tak i tøyta!»

Uten å se hvem som ropte, ante hun at den grove røsten tilhørte drapsmannen. Han ventet på henne der nede.

«Juno! Juno!»

Mannen grep om foten hennes, men hun slapp ikke taket i trestammen. En bitende smerte skar gjennom ankelen. Så kjente hun bare kulde. Plutselig slapp han taket, og foten hennes slo inn i bergveggen. Smerten ilte i tærne, og hun forsto at støvelen hennes var revet av – og med den, garnet. Hun klatret for livet nå. Det var ingen tid for lettelse, hun måtte bare opp, opp, opp!

Fingrene hans grep etter den støvelløse foten hennes, og hun forsto at det gikk for sakte, hun kom ikke til å klare det. De rå mennene var drevet av blodtørst, mens hun selv var halvt lammet av frykt. Hun. Ville. Ikke. Klare. Det!

Hun kastet et blikk oppover, og så hvor bittert lite som var igjen før hun var oppe. To alen? Tre? Da glapp den andre foten også. Nå hang hun etter fingrene i berget med den ene hånden, med et usikkert grep om det lille treet med den andre. Det var slutt.

Kjære Gud, se i nåde til meg! Idet hun tenkte at hun like gjerne kunne slippe taket og la seg falle, drysset det snø ned i ansiktet hennes. Hun så opp. Noe mørkt ruvet ut over kanten. Det kunne bare bety én ting; mennene hadde delt seg. Noen hadde sprunget opp på kammen for å vente på henne der.

Da hun så noe komme susende ned mot henne, forsto hun først ikke. Var det et … rep? Det traff henne i ansiktet, og hun kjente den varme duften av lær. Så hørte hun et høyt prust. Det var ikke mennene, det var Juno! Og tømmene hang utfor kanten! Skjebnen hadde sendt henne en livline.

Hun grep tømmene – først med den ene hånden, og da hun kjente at det holdt, hugde hun tak også med den andre. Mens hun sparket fra av alle krefter, dro hun seg opp, smertefullt klar over at hun belastet hestens hode med nesten hele sin vekt.

Under henne ble ropene mer rasende. Mannen under henne rakk ikke lenger opp, og grepet rundt ankelen hennes løsnet. Hun kjente Juno kaste på hodet og rygge – kanskje for å komme vekk fra de rasende stemmene. Igjen sparket hun fra. Da hun kjente toppen på bergveggen under seg, satte hun knærne til og drev seg opp. Uten at hun forsto hvordan det hadde gått til, var hun oppe.

Hun ble liggende på magen og hive etter pusten, fremdeles med tømmene i hånden. Juno kastet på hodet og vrinsket, og det vekket henne. Hun hev seg mot hestens flanke, fikk tak og svingte seg opp i sadelen. Hjertet raste desperat, og hun drev den samme desperasjonen inn i Juno, svingte ham hardt rundt, jog hælene inn i flanken og klamret seg til ham da han stormet av sted.

Først da hun var like ved veien, våget hun å kaste et blikk skrått bakover, mot huset. Det myldret der nede, som en håndfull rotter rundt et kadaver. Mennene ville vel forsøke å komme seg opp på kollen der hun hadde forsvunnet.

Ikke før vika lå bak henne og hun hadde satt Juno i galopp, våget hun å skrike mot den svarte himmelen.

Kapittel 2

Den støvelløse foten var iskald. Snart måtte hun stanse og gjøre noe med det. Hun følte seg tømt for liv, som om det var hun som var blitt myrdet med kaldt blod.

Det var lite igjen av sinnet hun hadde følt mot Aslag. Tilbake sto minnene om drengen som hadde vært slik en god hjelp for faren, og som var en del av minnene om Hofstad-saga og de gode dagene.

Sviket hans hadde vært smertefullt. Med et pennestrøk hadde han solgt henne og søsknene til Ingebor og Einarsen. Men hun var klar over at det ikke var ondskap som hadde fått ham til å gjøre det. Aslag hadde vært en enkel sjel.

Hva hadde hun egentlig trodd? At hun skulle finne ham og overtale ham til å tilstå sin brøde? Kunne hun ha greid det? Erkjennelsen av at hun aldri ville finne det ut, lå som en tømmerstokk over skuldrene hennes.

Da hun langt om lenge passerte den nå mørklagte skysstasjonen, betraktet hun den likegyldig. Var det virkelig i dette livet hun hadde vært der og spurt om veien? I det samme skar frostsmertene gjennom den støvelløse foten. Hun holdt Juno an i veikanten, og tok av seg sjalet og hodekastet. Med ankelen hvilende mot sadelen, viklet hun hodekastet rundt foten som en midlertidig beskyttelse, og laget en knute over leggen.

Hun lot Juno gå i skritt. Først nå sank det inn i henne at hun hadde rømt med grevens hest. Hvor sinte ville de være? Halvor hadde bare vært vennlig mot henne, men blikket hans da han forsto hva hun gjorde … Og Isa, som av omsorg hadde gitt henne resten av dagen fri. Hva ville de si?

Men hun hadde ikke hatt noe valg. Hun kunne ikke slippe målet av syne, kunne ikke tillate seg å glemme hva hun kjempet for. Kampen hun førte, var større enn henne selv, større enn smerten ved å utsette seg for andres vrede. Muligheten hadde kommet, og hun hadde grepet den. Nå måtte hun være rede til å betale prisen.

Hva ville ha skjedd hvis mennene på skipsbyggeriet hadde fått tak i henne? Hun var et vitne. Ville de lete etter henne?

Aslags døde kropp ville de kvitte seg med. Kanskje ville de ro ham ut på havet. Hun så for seg det kritthvite ansiktet hans, lemmene som fløt i en siste dødsdans, på vei ned i dypet … Hadde de fått tak i henne, ville hun slått følge med ham. En brå rykning gikk gjennom henne, og hun knep øynene hardt igjen for å drive de grusomme bildene bort.

Da hun kom til strekket der veien slynget seg trangt mellom kollene, lot hun Juno sette opp farten. Hun måtte tilbake til Jarlsberg og ta følgene av sin handling.

Hun syntes at hun dro på en hale av døde: moren, faren – og nå Aslag. Så tok hun seg i det. Det var ikke hennes verk! Alt skyldtes Einarsen og Ingebor, og komplottet de hadde spunnet. Og nå hadde hun selv satt tilhørigheten til Jarlsberg på spill. Langsomt og motvillig, fordi det var en løgn, begynte hun å utforme en forklaring. Bare tiden ville vise om den holdt vann.

Det knøt seg i magen da hun igjen befant seg på den langstrakte linna mot Jarlsberg. Langt der fremme så hun lys. Hun svelget tungt. Ikke lenge igjen nå … Hun gjentok historien sin innenat, forsøkte å finne gliper eller hull som kunne avsløre løgnen, men fant ingen.

Først da hun var halvveis nede i alleen, merket hun hvor stille alt virket. Men hva hadde hun trodd? At de hadde satt himmel og jord i bevegelse, at alle var ute og lette etter henne? Det var en latterlig tanke. Hun svingte ned langs fløyen og fikk se lyset fra stallen. De store dobbeltdørene sto åpne. Hun holdt Juno an før hun var helt fremme, og steg av. Med tømmene i hånden gikk hun langsomt frem til åpningen.

Inne på gulvet sto to hester salet opp. En rekke oljelamper hang fra stenger som løp langs veggene. Før hun fikk sukk for seg, kom Halvor ut fra selekammeret. Han bråstanset da han fikk se henne. De stirret på hverandre. Ansiktet hans avslørte ingenting. Men så var det som om bekymringen vant, og han gikk raskt mot henne. «Kristin! Hva i himmelens navn …»

Han målte henne fra topp til tå, og hun kom på hvordan hun så ut: Kjolen og strømpene var opprevne, flere av knokene blødde og den ene foten var støvelløs. Hun gjorde en likegyldig bevegelse. Det var ingenting, i forhold til det hun hadde gjort.

Halvor var taus. Kunne han ikke bare refse henne med en gang, og få det overstått? Eller var det bedre at hun kom med løgnhistorien sin straks?

«Jeg er lei for at jeg tok ham med ut på veien uten tillatelse,» begynte hun ydmykt. «Han ble skremt av noe, og kastet meg av, og jeg ble hengende etter stigbøylen et stykke.» Hun pekte på foten sin. «Jeg mistet støvelen.» Nå skalv stemmen hennes merkbart. De fryktelige opplevelsene, skyldfølelsen, skammen ved å lyve … alt veltet opp i henne, og hun kjente tårene fylle øynene.

Halvor myknet. «Nå, nå. Det var min skyld, jeg skulle ha visst bedre enn å sende deg av gårde på en fremmed hest. Men jeg tenkte at du ville holde deg her på jordet …»

«Jeg vet det,» sa hun, skamfull. «Det var jeg selv som satte ut på veien, du skal ikke ta skylden for det. Jeg lette lenge etter ham, før jeg fant ham. Han ser heldigvis ikke ut til å ha gjort seg noe. Han er en fin hest.»

«Ja, Juno ser like rask ut.» Halvor lot hendene løpe undersøkende over dyrets skuldre. «Tenk ikke mer på det, Kristin. Er du sikker på at du ikke er skadet?»

Hun nikket. «Bare litt forslått. Det er ingenting.»

«Du får komme deg inn og hvile deg. Et par nye støvler finner du vel også. Vil du at jeg skal hjelpe deg bort til soveavdelingen?»

Omsorgen hans gjorde vondt. Hun fortjente den ikke! Likevel klarte hun å smile takknemlig. «Nei da, det går fint. Men takk. Jeg skal ikke oppholde deg lenger. Jeg er lei for alt oppstyret!»

«Vel, nå som du er tilbake, er jeg rolig igjen. Far har allerede vært ute og sett etter deg. Selv klarer jeg knapt å sale opp en hest, slik det er fatt med denne armen. Men nå er du jo her.»

«Har din far … Å, Halvor, jeg er så lei for det! Er han svært sint?»

Han ristet på hodet. «Nei, bare bekymret. Han er inne hos seg selv nå, vi var på vei ut igjen for å lete sammen. Jeg skal varsle ham om at alt er godt. Ikke tenk på det.»

Blikkene deres møttes kort. «Takk igjen, Halvor,» sa hun. «På gjensyn. Og … takk for at jeg fikk ri Juno.»

Han nikket langsomt og holdt blikket hennes. «Jeg håper det ikke har skremt deg fra å komme på besøk igjen,» sa han lavt.

Hun ristet bestemt på hodet. «Jeg er ikke skremt,» sa hun. «På gjensyn, Halvor.»

Da hun gikk mot borggården, var følelsene hennes i kaos. Det grusomme som hadde hendt, frykten for å komme tilbake, løgnen, Halvors omsorg, følelsen av blikket hans; omsorgsfullt, søtt og pirrende – alt ble virvlet sammen som i en malstrøm. Det gjorde henne helt svimmel, og fikk henne til å glemme smertene.

Inne i vaskeriet ga hun seg til å lete etter støvler. De fleste var utgåtte, men til slutt fikk hun øye på et nyere par på den øverste hyllen. Hun prøvde dem. De var for store. Hun tok dem av seg med et sukk, men så kom hun på noe. Hun rullet av seg de våte, kalde strømpene, fant frem et nytt, rent par og tok dem på. Den tørre og varme følelsen fikk henne til å sukke av velvære. Hun trakk enda et par utenpå, og stakk føttene i støvlene igjen. Med doble strømper satt de tålelig bra, og hun snørte dem på.

Da hun sto foran innhukket ved soveavdelingen, kunne hun knapt fatte det: For henne var det som om et helt livsløp hadde passert, men det dreide seg bare om fire–fem timer. Hva med de andre jentene, var de …

Ståket fra en ekvipasje rykket henne ut av tankene. I samme øyeblikk som den rundet hjørnet og kjørte inn i borggården, gikk inngangsdøren i hovedbygget opp. Varmt lys strømmet ut og avslørte en trapp med fint avrundede steiner. På hver side av inngangen sto et lite tre i en stor, vakker krukke. Hushovmester Müller kom til syne i åpningen. Han sto avventende, med hendene på ryggen, og da Kristin fikk se hele opptoget som kom inn i gården, trukket av stolte hester med smellende hover, forsto hun at det var selve grevens hjemkomst hun var vitne til.

Hvor lenge siden var det at hun hadde sett greven komme ut av skipet nede i havnen? Nå skulle hun altså få se ham på nært hold. Hennes første innskytelse var å smette inn, komme seg ut av syne. Men hun tok seg i det, og ble stående og betrakte opptrinnet.

Vognen var større enn hun hadde fått inntrykk av i havnen. Lyktene på hver side av kusken skinte med et varmt lys. Våpenet – et skjold som ble båret av to løver – prydet den vogndøren som vendte mot henne. Og der kom lensgreve Frederik Anton Wedel Jarlsberg stigende ut.

Det første hun så var de knehøye, hvite strømpene. Så buksene, og over dem en lang, smal, fransk livkjole. Den var rød, og selv fra der hun sto, så hun tydelig de brede, gullbroderte rabattene foran. Ved håndleddene stakk fyldige, hvite silkemansjetter ut, og på hodet bar han en sølvhvit pudderparykk.

Kristin syntes han var praktfull. Hun visste at han hadde arvet grevskapet etter sin far, general og lensgreve Frederik Christian Otto Wedel Jarlsberg, for ti år siden. Da var Frederik Anton i tredveårene.

Greven strakte seg og kastet et blikk på den åpne døren, der herr Müller sto. Etter greven steg en eldre mann ut. Også han var standsmessig kledd, men ikke så strålende som greven. Han rettet på jakkeslagene, så på greven og sa noe med et smil. Greven lo dempet og lente seg så halvt inn i vognen, som om han var blitt talt til der innefra. Satt det fortsatt noen inne i vognen?

Kristin skulle akkurat til å snu seg og gå inn, da greven rettet seg opp og så seg rundt. Så følte hun blikket hans på seg. Da han vinket på henne, var hun først sikker på at hun misforsto, men så ropte han: «Du der! Pike! Herover!»

Hun nølte. Han måtte da tro at hun var en annen?

«Kom, kom!»

Hun svelget tungt og gikk mot ham.