Helena Hedlund

Illustrasjoner av Katarina Strömgård
Oversatt av Nina Aspen, MNO

SELVPORTRETTET

På veggen rett ved siden av pulten til Kjersti er det et varmt rør som lukter tiss. Kjersti holder rundt røret før hun slipper taket og fører hendene opp til nesen. Nå lukter hendene tiss. Hun visste at de kom til å gjøre det. Likevel greier hun ikke å la være å ta på røret igjen. Og igjen. Hvorfor lukter det tiss? Det er et merkelig rør som det er vanskelig å bli klok på.

– Hvordan går det med selvportrettet?

Kjersti rykker til.

– Fint!

Lotten ser på henne, og Kjersti slipper røret og vender blikket mot arket. Det er hvitt og tomt, uten en eneste strek. Hvis hun hadde vært usynlig, ville det vært et skikkelig godt selvportrett. Men Kjersti er ikke usynlig. Hun er like synlig som alle andre, kanskje mer. Mamma sier at når sola skinner på håret hennes, syns Kjersti lang vei.

Kjersti ser seg rundt i klasserommet. Alle tegner visst så fort de kan, alle bortsett fra henne. Kjersti tar blyanten og lager en sirkel. Det får være ansiktet. Før hun ombestemmer seg, lager hun to øyne også. Og en munn. Rød og glad, men lukket. På nesen tegner hun fregner.

– Jeg er ferdig! roper Doris.

Hjertet hamrer fort i brystet på Kjersti, nå må hun skynde seg!

– Jeg også! roper Arvid og Fatima.

Kjersti kjenner at hun blir varm i kinnene.

– Hvordan går det med deg, Kjersti?

Lotten kommer bort og bøyer seg over pulten.

– Jeg finner ikke fargen, sier Kjersti lavt.

– Til håret?

Kjersti nikker.

– Jeg trenger en gullblyant.

– Gull? sier Lotten – Nei, gullblyant har vi ikke, kan du ikke ta denne?

Hun gir Kjersti en oransje fargeblyant.

– Men den ligner jo ikke, sier Kjersti. – Håret mitt er mer likt gull.

– Det er rødhåret som brukes om hårfargen din, sier Lotten. – Du kan ta enten rød eller oransje. Eller begge deler.

– Jeg vil ha gull!

– Ja, nå har vi ikke gullblyant, sier Lotten med streng stemme.

Flere og flere i klassen begynner å bli ferdige. Iris, Gry og Hera har klatret opp i vinduskarmen, og Malte sjekker hvor langt han kan dra gardinene før de stopper.

– Det går vel an å kjøpe en gullblyant? mumler Kjersti.

– Ikke nå, sier Lotten. – Nå er det disse fargene vi har. Oransje. Rød. Eller beige. Dere andre kan ta friminutt.

Alle stormer ut av klasserommet, men Kjersti blir sittende og stirre hardt på Lotten. Hun stirrer så hardt at det burde komme laserstråler ut av øynene hennes, laserstråler som gjør at Lotten går opp i røyk.

– Kjersti, sier Lotten og legger hodet på skakke. – Så farlig er det vel ikke?

Kjersti sier ingenting. Det går ikke. Hvis hun først har begynt å stirre, greier hun ikke å snakke lenger.

– Jeg kan vente her sammen med deg hvis du vil, sier Lotten.

Kjersti stirrer. Det gjør vondt i øynene. Snart kommer hun ikke til å få puste. Hun griper en oransje fargeblyant hardt og brått og rabler hår på tegningen. Hun tegner så stygt hun kan. Det ligner ikke i det hele tatt.

– Men du har oransje hår, det synes i hvert fall jeg!

Det er Fatima som sier det. De sitter på det rosa, lodne teppet på Fatimas rom og grer det lodne med hårbørster.

– Nei, det har jeg ikke, sier Kjersti.

– Joho, sier Fatima på den selvfølgelige måten sin. Som om hun vet at hun har rett.

Kjersti reiser seg og henter den skitne Pippi-dukka som ligger slengt under en stol.

– Sammenlign fargene, da!

– Men det der er garn, sier Fatima. – Det er helt umulig å sammenligne garn og ordentlig hår.

Kjersti og Fatima har vært bestevenninner siden de gikk i barnehagen. Kjersti husker ikke hvordan det begynte. Nå er de sju år og fortsatt bestevenninner. I hvert eneste friminutt må de leke sammen. Og etter skolen, flere ganger i uka. Som regel vil Fatima at de skal være hjemme hos henne og børste teppet. Så da er de det.

– Hva skal vi gjøre? spør Fatima.

– Vet ikke, sier Kjersti.

– Ikke jeg heller.

Av og til har Kjersti lyst til å leke med noen andre. Med Iris, Gry eller Hera, kanskje? Men de tre går sammen på dans i Folkets hus og kan bevege seg helt likt. Da er det vanskelig for andre å passe inn. Og så står alltid Fatima der og venter på henne. Og da må de jo leke sammen.

– Men hva skal vi gjøre? spør Fatima igjen.

– Jeg vet ikke, sier Kjersti.

– Da gjør jeg noe selv, da, så kan du fortsette å børste teppet!

Fatima går ut i stua, setter seg ved datamaskinen og begynner å spille. Kjersti blir sittende og børste teppet. Hun børster og børster og børster, i en evighet børster hun. Hva skulle hun ellers gjøre? Av og til er det vanskelig å ha en bestevenninne. Kjersti lukker øynene og tenker så hardt at hjernen presses mot skjelettet. Hun tenker at hun blir teleportert hjem, at hun sitter alene på rommet sitt og ikke på rommet til Fatima. Men da hun åpner øynene, har det ikke skjedd noen ting. Hun sitter der fremdeles.

BYGDA

– Hvordan har du hatt det i dag? spør mamma.

Hun lukker ytterdøra bak seg og klapper Kjersti på lua.

– Fint, svarer Kjersti og vinker til Fatima gjennom vinduet.

Det er regn i luften, og det begynner å bli kveld, selv om det er dag, sånn som det blir om høsten. Gatelyktene blinker plutselig og blir tent.

– Hva har dere gjort, da? spør mamma.

– Vet ikke.

– Vet du ikke?

Mamma høres overrasket ut.

– Jeg husker ikke, sier Kjersti og bråstopper.

Hun ser noe på bakken som glitrer. En liten trekantet gullbit av plast, fra en leke, kanskje? Kjersti plukker opp biten og stikker den i lomma.

– Oi, hva fant du der? spør mamma.

– Ikke noe spesielt, sier Kjersti og tar mamma i hånden. Den er varm og litt fuktig av regnet.

Borte ved den ødelagte gatelykta ligger Pelles smått og stort. Det er en bitte liten butikk, den eneste i bygda, men det magiske er at man kan finne nesten alt der, som i en tryllehatt. Spader og tyggegummi og voksduker og cornflakes og små roboter som går på batteri. Og en liter melk som mamma trenger.

Så snart de åpner døra, er det noen som tulleplystrer. Det er en liten apekatt som sitter på en hylle. Ingen ordentlig apekatt, altså, men en som har en bevegelsesdetektor i seg. Kjersti elsker den apekatten. Den er det morsomste i hele bygda. Den plystrer hver gang hun går fram og tilbake foran den.

– Det holder nå, sier mamma da apekatten har plystret sju ganger.

Men Pelle ler. Han synes også at apekatten er like morsom hver gang. Pelle er snill og litt skjeggete, og når han ler, blir snusen synlig. Hvis man er heldig, byr han på en kjærlighet på pinne. Men laks er det ikke lurt å kjøpe hos Pelle, det vet alle. En gang var det en som så at Pelle sto og tisset bak butikken, og etterpå gikk han inn og ordnet med laksen. Uten å vaske hendene!

Ikke langt fra Pelles er det et skilt som det står Bygda på. Der må du ta til venstre. Da er det slutt på bygda. Etterpå er det slutt på asfalten. Når det er slutt på gatelysene, kan man skru på lommelykta. Så kommer det et tomt hus og en låve som er knekt på midten, og så et tomt hus til. Helt til slutt kommer Kjerstis hus. Det er rødt og hvitt og ser ut akkurat slik hus ser ut når man tegner dem. På trappa sitter det en katt og slikker seg i rumpa. Det er Kattegat, og da han får øye på Kjersti, kommer han løpende og stryker seg mot beina hennes. Kjersti klapper ham helt ut til haletippen, så åpner hun døra og går inn.

På rommet til Kjersti er det svalt og deilig og nesten helt stille. Hun setter seg på senga. Det hender Kjersti får en spesiell følelse i kroppen når hun er alene. Da må hun se seg i speilet. Lenge. Først skjer det ingenting, det er bare som et vanlig speilbilde. Men etter en stund blir alt uskarpt og samtidig helt klart, tredimensjonalt på en måte. Og plutselig blir det magisk! Kjersti kan se seg selv innenfra og utenfra, samtidig. Hun ser ut av seg selv – på seg selv!

– Det er jeg som er jeg som er jeg, hvisker hun til speilet, og akkurat da vet hun hvordan alt henger sammen. Og så POFF! Følelsen er borte, som om noen har stukket hull på en såpeboble.

Kjersti blir sittende foran speilet. Når hun speiler seg sammen med andre, Fatima, for eksempel, har hun lyst til å se ut nøyaktig som Fatima og ikke som seg selv. Hun har lyst på Fatimas hår og ikke sitt eget. Men nå da Kjersti er alene i sitt eget speil, synes hun at hun er den fineste i verden. Det aller fineste er håret. Det er langt, rekker nesten helt ned til midjen, og ser ut som ekte gull. Kjersti elsker gull! Det fins ingenting som er så fint.

Hun leter i lomma etter den lille gullbiten hun fant på gata. Den skal hun legge i gullsamlingen sin under senga. Hun har hundre og fem forskjellige gullting i en boks – gullstjerner, gullskruer, gulltiere, en hårspenne, gullknapper, godteripapir, en engel fra et englespill og juletreglitter. Hun tar fram boksen og tømmer alle tingene utover dyna.

– Rik som et troll, sier pappa, som kommer inn i rommet. Han stryker Kjersti over håret og former det til en knute på hodet hennes.

– Hvis jeg får klippe av noen desimeter av håret ditt, kan du legge det i samlingen også, sier pappa og ser lur ut.

Kjersti rykker håret til seg.

– Aldri i livet! freser hun og stapper håret under genseren.