Mannen som elsket Sibir

ROMAN

ROY JACOBSEN
OG ANNELIESE PITZ

Mannen
som elsket
Sibir

En sommerfuglsamlers
erindringer fra Øst–Sibir

Forord

MINE FORELDRE GA MEG MANGE navn, men kalte meg bare Fritz, og selv har jeg aldri undertegnet med annet, Fritz Dörries. Født som jeg er inn i en kjent entomologfamilie var det vel bare å forvente at det også i meg skulle utvikle seg en overveldende kjærlighet til naturen. Allerede som fireåring ble jeg forhekset inn i de østsibirske ødemarker, ved synet av en sommerfugl med det magiske navnet Parnassius nomion, som min far viste meg en tegning av. Tegningen var laget av hans store forbilde, entomologen Gotthelf Fischer von Waldheim, en nær venn av Humboldt. Men den vakre skapningen eksisterte ikke i noen samling, bare på denne tegningen, og i Sibir.

I 1877 gikk jeg som femogtyveåring til fots gjennom Japan og seilte deretter til øya Askold utenfor kysten av Øst–Sibir. Så kartla jeg Suifun i innlandet, områdene rundt Ussuri og dens mange bielver samt den enda veldigere Amur. Jeg streifet omkring i traktene øst og sør for Bajkal, langs grensen til Mongolia, i Kentei og Yablonovoi–fjellene, jeg reiste over halvøya Sidimi mot Korea, gjennom Sutsjan og Sjantalase.

Bare navnene gjør meg svimmel.

I min begeistring over oppgaven og naturen trosset jeg mange farer, og det ble meg forunt å sette sammen store samlinger av den gang ukjente dyr og planter, tusenvis av redskaper, våpen og husgeråd fra de innfødte folkeslagene i Øst–Asia, pattedyr, fugler, slanger og lavere arter. Og sommerfugler selvfølgelig. Som museer og institutter kjøpte og stilte ut for å gjøre Europas befolkning kjent med en verden de knapt hadde hørt om.

For en stadig yrkesaktiv nittiåring er selvsagt ikke ånden like viril som da jeg var på streiftog i ungdommen. Men mine mange reiser har etterlatt så dype inntrykk at både store og små, farlige og harmløse opplevelser ennå gløder for mitt indre øye. I mer enn tyve år ga den sibirske jord meg mat, klær og bosted. Jeg er vokst sammen med dette landet, så tett at jeg den dag i dag elsker det høyere enn mitt eget hjem.

Det finnes ikke noe mer givende enn å vandre i uberørt natur, i taigaen og over tundraen, der vinteren er hardere, våren mer berusende, somrene mer strålende og høsten mer fargerik enn noe annet sted på jord. Sibir er for meg eventyrlandet.

På mange måter er dette også mytisk jord, med både en dramatisk historie og uutnyttede muligheter. Så til tross for alle konfliktene og tragediene som opp gjennom århundrene har hjemsøkt landet, mister jeg aldri troen på det. Og jeg håper de enorme skattene som slumrer der – det være seg bosettingsmulighetene, det sunne folket, det fruktbare jordsmonnet – måtte gjøre navnet Sibir ensbetydende med «framtid». Disse ordene sender jeg mine kjære døtre med på veien.

1

ETTER Å HA INNHENTET DE nødvendige instrukser fra forskjellige faginstitutter i Europa gjorde jeg meg reiseklar i løpet av åtte hektiske dager. Jeg var som nevnt femogtyve år og hadde bakgrunn som samler og gartner, jeg hadde vært soldat og lagt bak meg et omfattende privat studium, særlig i biologi, likevel må jeg vel si jeg er autodidakt, som min far. Og den som måtte tro at en insektsamler i Sibir primært er utrustet med støvfrakk, håv og cyankaliumsrør, tar grundig feil. Også haglgevær, rifler og andre våpen skulle bli helt avgjørende, og klærne mine var stort sett identiske med dem de innfødte gikk i, alt annet var ubrukelig.

Med et forskudd på farsarven på tusen mark samt det jeg hadde klart å spare opp av gartnerlønnen min, gikk jeg den tredje februar 1877 forventningsfull om bord i det lille dampskipet «Alwine Said», i den hensikt å forlate Hamburg morgenen etter, selv om det var et mildt sagt forferdelig vær den kvelden.

Jeg innrettet meg i lugaren jeg hadde fått anvist; for å spare penger hadde jeg tatt hyre som byssegutt. Og siden jeg ikke så noen andre om bord, bega jeg meg inn mellom de øvrige mannskapslugarene, der jeg til min store forbauselse bare fant en døddrukken fyrbøter som lå og snorksov i en skitten køye.

Jeg gikk tilbake og la meg, men hadde så vidt sovnet da jeg kjente et kraftig støt, hvorpå baugen på skipet løftet seg og falt ned igjen med et brak. Jeg løp opp på dekk og kunne ikke tro mine egne øyne: Dekket var forvandlet til det rene vinterlandskap. En hylende vind feide snøen gjennom havnen idet jeg famlet meg bakover langs rekken og oppdaget at et utgående dampskip hadde brast inn i oss og ødelagt hele akterdekket. Begge ankerkjettingene var røket som hyssing.

Men så hørte jeg endelig stemmer. En båt med førstestyrmann og resten av mannskapet kom roende gjennom snøkavet, la til ved skipssiden og klatret om bord. Da de på ny hadde fortøyd skipet, kunne vi endelig gå til køys. Neste morgen dukket også kaptein Schulz opp og ba meg avlegge rapport om hendelsen. Og noen dager senere måtte jeg vitne i sjøretten. Et engelsk dampskip ble holdt ansvarlig for sammenstøtet, og først etter å ha kastet bort to hele uker i dokk, kunne vi forlate Hamburg, det var blitt den nittende februar, og det var jo litt av en start.

Den enogtyvende fikk vi igjen med værgudene å gjøre, nå sør i Den engelske kanal. Selv om vi gikk for full maskin, sørget storm og høye brottsjøer for at vi ikke kom oss av flekken. Kaptein Schulz var en storvokst mann i sin beste alder, med det mest imponerende Kaptein Ahabskjegg, men måtte stå fastspent på broen i over to døgn. I ett sett slo dønningene over dekk, alt som ikke var surret ble nådeløst skylt på havet. Et skylight ble revet av og vannet fosset ned i salong og lugarer, man kunne ta seg et bad der inne. Men heldigvis virket pumpene som de skulle, og da vi kom inn i Biscaya, roet det seg endelig.

2

VI PASSERTE FYRET PÅ Kapp St. Vincent helt sør i Portugal. Etter en rolig og behagelig seilas over Middelhavet nådde vi Port Said, og ett døgn senere hadde vi også lagt Suezkanalen bak oss.

I Rødehavet passerte vi fyret Abdul Kheesan vis–à–vis Emerald Mountains og satte kursen mot Aden, der en del av lasten ble losset. Mange av disse stedene lagde jeg små skisser av, særlig av fyrene, som jeg hadde vært svak for siden guttedagene, og det var tross alt ikke stort annet å ta seg til om bord enn å tegne og lese. Jeg hadde med meg alle de seks bindene av Alfred E. Brehms «Illustrirtes Thierleben», som jeg hadde lest før, men nå virkelig fikk fordypet meg i der vi dampet oss fram over Det indiske hav, som var ulidelig kjedelig for en utålmodig ung mann. Arbeidet som byssegutt tok ikke mange timene, selv om kaptein Schulz var en hard negl som likte å behandle folkene sine røft, det gjorde meg ingenting, jeg hadde vært soldat i den tyske armé.

Etter å ha passert Ceylon og Singapore seilte vi nordover langs kysten av Vietnam og Kina og ankret omsider opp i Shanghai, der vi ble møtt av et trist skue:

Det var urolige tider i Midtens Rike, briter, tyskere og franskmenn var opptatt med å etablere handelshus i byens havnekvarter, det såkalte Bund. De hadde «concessions», som det het, og var på kant med de lokale myndighetene, som på sin side var viklet inn i interne stridigheter. For øyeblikket var havnen okkupert av hundrevis av kulier, arbeidsløse stakkarer, dømt til sult og nød. Da vi la til kai, fløt to barnelik mellom skipet og kaia. Vi fikk høre at de utsultede ungene rett og slett besvimte og falt hodestups i elven og druknet. Ingen leet en finger for å redde dem, myndighetene hadde bare stilt en liten damper til rådighet, som fisket opp lik, seilte ut og senket dem på dypt vann.

3

I SHANGHAI FORLOT JEG «Alwine Said» med alt mitt pikk og pakk og gikk over i et japansk dampskip. Også denne reisen forløp uten problemer. Land så vi imidlertid bare ved øya Iwo Shima, før vi noen dager senere ankret opp i Nagasaki på øya Kyushu, den sørligste av Japans fire store øyer. Nagasaki er en vakker by i en enda vakrere bukt, omkranset av frodige, grønne åser, i stor grad bygd av hollendere og portugisere. Det var blitt april, og våren lå foran meg.

Fra Nagasaki sendte jeg kofferten min videre med skip til Yokohama og tok selv inn på et tysk gjestgiveri, der jeg ble noen dager for å områ meg og proviantere. Planen var å gå til fots nordover til Osaka, på oppdrag fra Botanisk museum i Hamburg, for å kartlegge plantelivet i landet, noe ingen europeer hadde gjort før.

Det hadde imidlertid brutt ut et bondeopprør i regionen, som det keiserlige militære gjorde sitt beste for å nedkjempe. Det klassiske shogunatet var gått under, og krefter som ville åpne Japan mot resten av verden, var I ferd med å få overtaket; landet hadde vært nærmest lukket siden 1603.

Særlig rundt Nagasaki var kampene heftige og foregikk stort sett i dalene, så jeg måtte legge det meste av ferden over fjell og høydedrag. Utlendinger var spesielt uglesett, og hadde jeg blitt oppdaget, ville jeg uten tvil blitt anklaget for spionasje og skutt. Bare i tidlige morgentimer og i skumringen var det mulig å snike seg ned i terrenget og samle de plantene til herbariet som ikke fantes i fjellene.

På disse nedstigningene hadde jeg også anledning til å iaktta kampene på nært hold. Men sant å si kunne jeg ikke bevege meg trygt noe sted, for stadig oftere klatret partene opp i høyden for å utkjempe sine slag der, bøndene bevæpnet med bambusstenger, soldatene med rifler, så det var ingen tvil om hvem som kom til å gå seirende ut av oppgjøret. Helt trygg følte jeg meg bare i de tetteste bambusskogene, der jeg hver kveld bygde meg et provisorisk krypinn av blader og grener.

4

ETTER DRØYE TO UKER ankom jeg Bungostredet, et smalt stykke hav mellom Kyushu og neste store øy, Shikoku, der det heller ikke var botanisert før. De siste dagene hadde jeg hørt mindre til krigens larm, så jeg gikk ned fra fjellene og ga meg til å følge strandkanten vestover. Ved en liten landsby støtte jeg på en fisker i ferd med å ordne noen ruser ved siden av en båt som var trukket opp i sanden.

Han skvatt til og stirret som om han så et spøkelse – en hvit europeer i hans egen fredelige natt. Vi kunne naturligvis ikke snakke med hverandre, men jeg viste ham herbariene mine, og også et kart jeg hadde gjort noen avmerkninger på, forsøkte ved hjelp av tegnspråk å forklare hva jeg ønsket. Og jeg ga vel et tilforlatelig inntrykk, eller han lot seg lokke av pengene jeg holdt fram, litt lokal valuta jeg hadde vekslet til meg i Nagasaki. I alle fall gikk han med på å sette meg over stredet. Overfarten tok ikke mer enn en drøy time, i det mest fantastiske måneskinn. Allerede grytidlig neste morgen kunne jeg på ny gi meg i kast med innsamlingsarbeidet. Også her på Shikoku søkte jeg for sikkerhets skyld inn i fjellene.

Med min bakgrunn som botaniker og gartner visste jeg hvor og hvordan jeg skulle lete i terrenget og ta i betraktning lys og skygge, skogens og den øvrige vegetasjonens karakter, vanntilgang, jordsmonn. Jeg bar med meg en håndpresse, papir og proviant i en sekk, arbeidet hver kveld med det jeg hadde samlet, sov for det meste under åpen himmel og støtte sjelden på folk. Men Japan har et mildt og behagelig sommerklima, så jeg led ingen nød, og overalt kunne jeg skue ut over de berømte rismarkene, åkre like velpleide som de mest forseggjorte hager i Europa.

Etter å ha vandret over hele Shikoku, det tok vel fire uker, nådde jeg Linschoten–stredet, der jeg også ved hjelp av tegnspråk og en liten påskjønnelse klarte å få en fisker til å sette meg over i nattemørket, til hovedøya Honshu.

Så – etter å ha vandret 580 kilometer ankom jeg havnebyen Osaka, der urolighetene ikke var dominerende og jeg endelig kunne bevege meg noenlunde fritt, og forsøke å danne meg et bilde av japanernes levesett, selv om jeg stadig ikke kunne snakke med noen. Og det var en merkelig følelse, omgitt av et slikt menneskemylder og ikke i stand til å fatte et ord av det som ble sagt. Overalt pådro jeg meg oppmerksomhet, måping og latter fra mennenes side, knising fra kvinnenes, en hylende barneflokk hang på slep hvor enn jeg beveget meg, men jeg merket ingen fiendtlighet.

Både kvinner og menn gikk i kimono, det tradisjonelle klesplagget av silke, med fargerike og usigelig vakre broderier. De trippet omkring på høye tresko og lignet dukker, et uforglemmelig skue for en européer som bare hadde sett tegninger av dette livet. Her var små, lave hus av bambus med vegger som kunne åpnes som skyvedører. En rekke lysende templer svevende over de sommergrønne høydene, som også her var beplantet med ris. Jeg følte meg hensatt til et stort teater, variert, fargerikt og fascinerende fremmed, ikke minst fordi alt virket så velorganisert.

Som utlending var det med et nødskrik jeg fikk adgang til et vertshus, en såkalt ryokan. Her leide jeg et fire matters rom, antagelig til en altfor høy pris. Men verten tødde opp etter hvert som vi gjorde våre mislykkede forsøk på å forstå hverandre, og da jeg hadde lært å både smile, hilse og også passe på å ta av meg skoene hver gang jeg gikk over en dørstokk, viste han meg ved hjelp av armer og bein hvordan japanerne bader, i så varmt vann at man nærmest blir kokt.

Først vasker man seg grundig, sittende naken på en liten trekrakk, deretter klemmer man seg ned i en altfor trang stamp og går i gang med å øse det glovarme vannet over hodet, og driver så på med dette mye lenger enn nødvendig. Jeg skjønte at ikke bare skulle skitten fjernes, men også sjelen renses. Så sitter da også et slikt bad i kroppen resten av dagen, som en doven og beroligende varme. Det må være enda behageligere å utsette seg for denne torturen vinterstid.

5

JAPAN ER IKKE BARE ET vakkert land, men særlig slående for en naturvenn siden det virker som om byene er bygd inn i terrenget, som så fortsatt pleies og dyrkes som private hager. Menneskene er små, arbeidsomme og lot til å ha beskjedne behov – ris, hirse, fisk, urter og te var viktigste næring, jeg så aldri et kjøttmåltid og heller ikke snurten av en ost eller andre melkeprodukter. Etter hvert møtte jeg også kun vennlighet, så det er med glede jeg tenker tilbake på denne siste delen av min Japan–reise.

Men vi var nå midt i juni og det begynte å haste, så jeg erklærte botaniseringen for avsluttet og satte meg på toget til Yokohama. På begge sider av jernbanelinjen lå store strekninger med morbærtrær, som man avler silkeormer (Bombyx mori) på, for det meste fire kull i året; silken er landets viktigste handelsvare.

Lokomotivet som trakk det vesle toget, var lite som et leketøy, vognene var lave, med bare ett trinn opp til kupéen, og dører og vinduer sto hele tiden åpne. Underveis fikk jeg også se det hellige og ildsprutende fjellet Fujiyama, som for tiden ikke var aktivt, men hvilte under en kappe av blinkende, hvit is.

I Yokohama tok jeg inn hos en tysk kjøpmann og traff endelig noen jeg kunne samtale med, og først med lyden av min egen stotrende stemme, slo det meg hvor ensomt det hadde vært underveis, og så var det likevel bare en forsmak på hva som ventet meg.

I Yokohama fant jeg også igjen kofferten jeg hadde sendt fra Nagasaki, intakt og forsvarlig lukket, den inneholdt blant annet våpen, som for all del ikke måtte komme på avveie. Og jeg kunne sende min første samling til Europa! Det var en merkedag, en plantesamling til Botanisk museum i Hamburg, med 519 nummererte arter som jeg hadde samlet i løpet av disse to månedene, hovedsakelig på Shikoku.

Det ble meg fortalt at Yokohama var verdens største havneby. Jeg hadde imidlertid sett både Hamburg, Bremen og Antwerpen og tok det som en overdrivelse, til jeg dagen etter gikk ned i havnen og ikke så annet enn skip så langt øyet rakk, den nye verden med seil og damp om hverandre, og den tradisjonelle japanske flåten, militære og sivile fartøyer samt en gedigen fiskeflåte, et overveldende og fargesprakende syn.

Jeg hadde på morgenkvisten innhentet noen råd hos den tyske konsulen og beveget meg ut på en av pirene, der et russisk dampskip lå fortøyd og en sivilkledd, men væpnet matros sto vakt ved gangwayen. Jeg ga meg i snakk med ham, på hans eget språk, og han ble først overrasket, som russere gjerne blir i møte med fremmede som behersker språket deres. Men bare minutter senere var vi oppe på dekk, der kapteinen sto i prat med en av mannskapene. Jeg presenterte meg, igjen på russisk. Han hørte antagelig hvor jeg kom fra og svarte på gebrokkent tysk, ikke så rart, siden han var hollender. Han het Hoeck og skulle komme til å bli en av mine nærmeste og mest pålitelige venner gjennom alle de toogtyve årene som lå foran meg i Sibir.

Hoeck drev hvalfangst nord i Beringstredet, og også pelshandel med de innfødte, tsjukterne, korjakene og ainuene. Nå var han etter vintersesongen på vei hjem til Russland, der han hadde sin base på halvøya Sidimi, sør for Vladivostok, mitt mål. Jeg trengte ikke engang betale for overfarten, allerede dagen etter kunne jeg ta farvel med Yokohama og gå om bord med utstyret mitt.

Også denne ferden forløp uten nevneverdige problemer, dog i konstant og svært tett tåke. Vi seilte mellom Honshu og Hokkaido uten å få det minste glimt av de majestetiske øyene. Likevel ble jeg stående på broen under så godt som hele overfarten, tre underlige døgn i småprat med Hoeck, det var som å sige gjennom en tunell av grå vatt.