Elisabeth Hammer

3

Frostrose

I toppen av masta

Persongalleri:

Adeline Meyer – seriens hovedperson

Olga Stange – venninne fra korreksjonsanstalten

Herr Stovner – arbeidsleder på korreksjonsanstalten

Madame Strømme – husbestyrerinne for pikene på anstalten

Ninette – pike fra korreksjonsanstalten, adoptert av herr og fru Vesterlind

Konrad Taale – eier av en kolonial og en sjøbod i Laurvig

Esmeralda Taale – Konrads hustru

Vidar Eide – matros på skipet «Molly Magdalena»

Stefan Eide – bror til Vidar, og dekksgutt på «Molly Magdalena»

Maivor Eide – Vidar og Stefans lillesøster

Fru Eide – Vidar, Stefan og Maivors mor

Klute-Knut – båtsmann og legekyndig på «Molly Magdalena»

Flirefanten – matros om bord på «Molly Magdalena»

Prate-Petra – kokke på suppekjøkkenet i Foyngården, bor i enkeoppgangen

Synske-Ella – kokke på suppekjøkkenet i Foyngården, bor i enkeoppgangen

Dora – fattig pike i Tønsberg

Herr Storm – undertollbetjent på tollboden i Tønsberg

Slik sluttet forrige bok:

Adeline fylte bøtten og så frem til å vaske seg grundig med varmt vann. Den såre huden skulle få en omgang med fru Esmeraldas krem, og hun kunne ta av de rene fillene hun brukte til det månedlige og binde om såret på låret.

Hun avsluttet pumpingen og rettet seg opp. Da falt en skygge over henne bakfra, og det gikk et kaldt grøss gjennom kroppen. Hun skulle akkurat til å løpe bort da hun ble grepet hardt om livet og løftet opp i luften. En hånd la seg utenpå det ene brystet og klemte det hardt.

– Trodde du at du kunne skjule godsakene for meg? sa en hes stemme inn i øret hennes. – Å, nei, så lett slipper du ikke unna. Du og jeg har noe ugjort, Adeline, og jeg kan nesten ikke vente med å temme deg. Du trodde vel ikke at du bare kunne bli borte etter å ha fristet meg i så lang tid?

Adeline kjempet for å komme løs, men hun satt som i en skruestikke. Hun klarte så vidt å snu på hodet så hun kunne se på ham. Han lo lavt og trakk munnviken opp i et slags smil. Hullet i overkjeven, der han manglet en hjørnetann, kom til syne.

Herr Stovner peste inn mot halsen hennes og presset seg enda tettere inntil henne.

– Nå skal du tilbake til anstalten, og denne gangen slipper du ikke unna!

Kapittel 1

Juli 1877, Laurvig

Adeline var så overrumplet over at Stovner var i live at hun først sto helt lammet. Men da hun hørte den hese latteren hans inn mot øret, våknet raseriet til live i henne.

– Slipp meg! ropte hun og vred seg som en orm for å komme løs fra grepet hans.

– Å nei, du, freste han inn mot halsen hennes. – Du skal bli med meg tilbake. Du og jeg har mye ugjort!

Han lot tungen gli over halsen hennes og stønnet tilfreds.

Kvalmen veltet seg i Adeline, men hun forsøkte å stenge det ute. Hun måtte tenke. Plutselig husket hun at den lille kniven med hvaltannskaftet, den herr Konrad hadde gitt henne, lå i støvelskaftet. Stovner hadde grepet henne bakfra og holdt henne slik at hun ikke fikk bena i bakken, så hun løftet benet og rakk støvelen med den ene hånden. Raskt fikk hun tak i kniven og kjørte den inn herr Stovners arm med så mye kraft hun bare klarte.

Et brøl lød fra arbeidslederen, og han slapp henne. Adeline landet på begge føttene og bykset unna. Stovner kom seg raskt av forskrekkelsen og kastet seg etter henne. Hun kjente hendene hans krafse nedover ryggen, men klarte å hive seg fremover så han ikke fikk tak. Deretter spurtet hun inn i den lille skogen bak huset.

Stovner kom etter, og hun hørte ham banne og sverte mens skrittene hans hamret i bakken. Hun bykset over steiner og smatt under lave greiner, og etter en stund lød lydene fra Stovner fjernere.

– Du slipper aldri unna! brølte han. – Jeg finner deg, og da skal du få angre!

Adeline kikket seg over skulderen. Hun så ham ikke klart, ante ham bare som en mørk skikkelse et sted inne blant trærne.

Hun løp ut av den lille skogen, gjennom nabohagene og stanset først da hun kom ut på veien nede ved stranden. Der hev hun etter pusten og kikket fortvilet rundt seg. Hva skulle hun gjøre nå? Himmelen var tung av dypgrå skyer, og det var mørkt selv om det var morgen. Hun bestemte seg for å løpe mot Tollerodden. Der var det flere steder å skjule seg.

Hun begynte å løpe, men hun hadde ikke tatt mange steg før det knakk i kvister i hagen på siden av henne. I øyekroken så hun Stovner komme stormende.

– Faens jentunge! skrek han. – Stå i ro!

Adeline kastet seg rundt og sprang ned på stranden. Foran henne lå herr Konrads sjøbod, men hun kunne ikke løpe dit, for det var en blindvei. Hun fortsatte forbi den, og blikket falt på en robåt som forlot land på den andre siden av sjøboden. Det var to menn ved båten. Den ene satt krokbøyd om bord mens den andre skjøv båten ut fra land og hoppet oppi.

– Vent! Hun hadde knapt nok luft igjen i lungene, men fikk presset ut: – Vent, vær så snill! Hjelp meg!

Båten glad ut på den blanke havoverflaten. Bak seg hørte hun Stovner hale innpå. Fortvilet bykset hun ut i sjøen. Det var tungt, for støvlene ble fulle av vann, og da hun var kommet så langt at vannet nådde henne til lårene, tok Stovner henne igjen. Vannet sprutet over henne da han kastet seg frem og grep tak i henne.

Adeline falt fremover med Stovners armer rundt seg. Hun kjente tyngden av ham mot ryggen da hun sank ned mot bunnen. Fortvilet forsøkte hun å vri seg løs, men han slapp ikke. Vannet fant veien inn gjennom munn og nese, og hun sparket og slo. Et av sparkene må ha truffet ham godt, for grepet hans løsnet lenge nok til at hun kom seg fri og fikk hodet over vann. Hikstende fikk hun i seg luft, men så var han over henne igjen. Med begge hender grep han rundt halsen hennes og klemte til. Ansiktet var forvrengt i en rasende grimase, og det lyste vilt av blikket hans. Så presset han henne under vann.

Hun traff bunnen med ryggen, og han holdt henne fast. Kneet satte han mot brystet hennes, og nevene lå fortsatt hardt rundt halsen. Fortvilet forsøkte hun å løsne grepet ved å klore på hendene hans, men det hjalp ingenting.

Til sist tok luften slutt. Stjerner eksploderte på innsiden av øyelokkene, og hun gispet. Vann trengte inn i munnen, og en strøm av luft boblet ut av nesen. Hun ville ikke gi seg, bet tennene sammen og forsøkte å kjempe videre, men det nyttet ikke. Armene ble kraftløse og grepet om hendene hans glapp. Armene sank ned og duvet hjelpeløse i bølgene, som den brune tangen rundt henne.

Kapittel 2

Adeline var i ferd med å miste bevisstheten da det igjen protesterte vilt i henne: Det er ikke over! Ikke gi opp! Det var som om hun hentet krefter fra et hemmelig sted. Lysten til å leve var så sterk at hun klarte å løfte den ene hånden. Med all viljestyrken hun hadde igjen, kjørte hun tommelen rett inn i det åpne såret hans.

Han hylte av smerte og slapp henne. Omsider fikk hun hodet over vann, og hun hostet vann og trakk desperat inn luft. Stovner sto tvekroket og holdt seg om armen. Så kikket han opp og møtte blikket hennes. Hatet glødet i øynene hans da han kastet seg frem igjen.

Adeline rygget. Akkurat da hun var sikker på at han ville få tak i henne på ny, kom noe farende over hodet hennes og smelte til Stovner så hardt at han gikk over ende. Adeline skulle til å snu seg for å se hva som skjedde, da noen grep tak i henne bakfra og trakk henne opp fra sjøen.

Det var mennene i robåten! Hun hadde helt glemt dem da hun kjempet for livet. Hun lot seg dra om bord og skled utmattet ned i bunnen av båten. Hun hørte vannet som klukket mot båtsiden og så at redningsmannen var Vidar Eide! Han la en åre på plass i åregaffelen. Det var den han hadde brukt for å slå til Stovner, forsto hun. Rett etter satte han seg ned på midttofta og gjorde seg klar til å ro.

Men Stovner var ikke ferdig. Før Vidar rakk å ro dem vekk, ble båten holdt tilbake av en rasende Stovner som tok et godt grep om båtripa med begge hender. Han snerret og bannet og gjorde alt han kunne for å trekke seg om bord.

– Slipp, for pokker!

Et hardt spark fra Vidar traff Stovner i brystet, og han falt bakover og ned i vannet igjen så spruten sto rundt ham. Vidar fikk årene ned i sjøen, og med noen kraftige tak førte han dem langt vekk fra Stovner.

Adeline hørte Stovner rope ukvemsord etter dem, men hun lukket øynene og kjente hvordan frykten slapp taket. Hun var trygg.

– Lever du, Elias?

Vidar bøyde seg over henne og grep henne i skulderen da de hadde rodd et lite stykke.

Hun forsøkte å snakke, men det sved i halsen, og hun nøyde seg med å nikke.

– Hvorfor forsøkte han å drepe deg?

Hun kjempet seg opp og kremtet et par ganger.

– Jeg skal forklare senere, sa hun hest mens hun la hånden mot halsen og strøk over den ømme huden der Stovner hadde klemt til.

Det lød jamring fra baugen i båten, og hun gløttet forbi Vidar og så at det kom fra Stefan. Han var hvit i ansiktet og svettevåt i luggen. Det ene benet var strukket rett ut, og han holdt seg rundt kneet med begge hender for å holde det i ro.

Vidar sukket.

– Han drakk seg sanseløs i natt på festen i Bøkeskogen og skadet seg, forklarte han. – Heldigvis fant jeg ham i tide. Vi står på farten til å dra videre, og det var like før han ble akterutseilt.

– Takk for at du reddet meg, sa Adeline lavt.

Vidar nikket bare og konsentrerte seg om roingen. Han var nesten like våt som henne etter basketaket med herr Stovner.

Adeline trakk knærne opp mot brystet og la armene rundt for å holde varmen. Da de nærmet seg skipet som lå ankret opp foran dem, så hun at skroget var hvitt og at det sto «Molly Magdalena» med svarte bokstaver på en treplate i akterspeilet av skipet.

– Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med deg, sa Vidar og så på henne med rynkede øyenbryn. – Jeg kan ikke sette deg på land om du risikerer å bli drept, og vi skal seile til København hvert øyeblikk.

– Jeg blir gjerne med til København, sa hun fort. – Jeg kan ikke dra tilbake, ikke nå som han leter etter meg.

Før Vidar rakk å spørre, fortsatte hun: – La meg få bli med. Jeg skal forklare alt så snart vi kommer om bord.

De kom frem til skipet. Vidar svarte ikke på bønnen hennes, men rodde båten inntil skipssiden. Ned fra seilskuta hang det fire kraftige tau, og Vidar festet dem i tykke ringer på hver side av robåten, både foran og bak.

Adeline kikket opp og så at det sto menn klare til å heise båten om bord.

Det lød et høyt plask bak ryggen hennes, og hun fikk en dusj av saltvann over seg idet en taustige ble kastet ned.

Vidar satte seg på huk ved siden av Stefan og hjalp ham å legge seg til rette i bunnen av båten.

– Du klarer ikke å klatre opp leideren med det benet, så du får ligge her mens prammen heises opp, sa han til lillebroren.

Stefan stønnet av smerte da Vidar reiste seg så båten vugget svakt.

– Har du klatret opp en leider før? spurte han Adeline.

Hun forsto at han mente taustigen.

– Nei, svarte hun og kikket engstelig oppover skipssiden. Det var fryktelig langt opp og veldig bratt. – Kan jeg ikke sitte her i prammen og bli heist opp sammen med Stefan?

– Nei, for om ett av tauene ryker eller mennene mister grepet, kan du bli slengt til havs. Jeg ville ikke latt Stefan ligge her heller om jeg hadde hatt noe annet valg. Han skottet bekymret bort på broren. – Nei, du får nok klatre, Elias, la han til. – Sett i gang.

Hun forsto at hun ikke hadde noe valg og reiste seg motvillig. Knærne skalv under henne da hun lente seg ut av prammen og grep tak i leideren.

– Jeg skal støtte deg når du klatrer over, sa Vidar og la en hånd bak på ryggen hennes.

Adeline kikket ned i sjøen. Den mørke og regntunge himmelen speilet seg i overflaten og fikk sjøen til å se bunnløs ut. Nølende trådte hun ut av båten med det ene benet og lette seg frem etter feste på det smale tretrinnet. Hun var våt fra topp til tå. Støvlene var gjennomtrukket av vann, og sålen var sleip. Hun lot benet skli helt til enden av trinnet, der den ble stanset av tauet, før hun sakte løftet også det andre benet ut av robåten og over på leideren. Hjertet slo hardt i brystet.

Sakte og møysommelig flyttet hun føttene. Først den ene, så den andre, opp til neste trinn på stigen. Hun skiftet ikke grep med hendene før hun var sikker på at hun sto støtt. Så tok hun fatt på neste trinn. Det gikk sakte, men hun kom seg i hvert fall oppover.

Hun hadde funnet en slags rytme da hun brått kjente at buksa begynte å skli nedover hoftene. Hampetauet hun hadde bundet rundt livet for å holde den på plass, måtte ha videt seg ut som følge av væten og den ekstra tyngden i det gjennomvåte stoffet. Himmel! Hun kom til å miste buksa, og hun hadde ingenting under!

Hun bet tennene sammen og frigjorde den ene hånden fra taustigen. Uhyre forsiktig lirket hun hånden inn under busserullen og trakk buksa opp igjen. Den lille bevegelsen fikk hele leideren til å svaie, og hjertet skjøt opp i halsen.

– Hva gjør du? spurte Vidar som kom etter henne. Han møtte blikket hennes da hun så ned på ham.

– Jeg holdt på miste buksa, sa hun. – Den er tung av sjøvann.

Hun fikk hektet hampetauet rundt bukseknappen og kjente at det var nok. Hun flyttet hånden tilbake til stigen og fortsatte å klatre oppover på samme møysommelige måte som før.

Det var en lettelse da hun omsider var oppe. Armene var tomme for krefter, og hun var glad da sterke hender grep om overarmene hennes og trakk henne om bord. Det lød latter og muntre tilrop fra mennene da hun deiset ned på skipsgulvet. Hun oppfattet ord som «snile» og «skjelvegutten», men brydde seg ikke om det.

Hun så på mennene. Et par av dem glante på henne og så ut til å more seg kostelig over hennes sørgelige tilstand. De andre var opptatte med å heise opp prammen med Stefan. Hun talte seks stykker. Tre av dem var kledd i hvite bukser og hvite skjorter. De var barhodet og ganske unge, omtrent på hennes alder, gjettet hun. De andre tre hadde mørke bukser og gikk med skyggeluer. To av dem hadde hvite skjorter og den tredje hadde bar overkropp. De så ut til å være noe eldre enn de første.

– Nå, Skjelvegutt? Skal du bli liggende? En av de mørkkledde mennene gliste og holdt frem en hånd mot henne. Hun overså den og reiste seg uten hjelp.

Vidar kom opp stigen akkurat da. Han trengte ikke hjelp for å komme seg om bord, og all hans oppmerksomhet var rettet mot prammen, som sakte ble heist opp langs siden av skipet. Adeline fulgte med, hun også. Alt gikk fint, og prammen kom helt opp.

– Pass på rekka! ropte en av de mørkkledde mennene og pekte på rekkverket som Adeline akkurat hadde klatret over. Rekka. Hun merket seg ordet.

– Få den inn på dekk! Rolig nå! fortsatte den samme mannen mens han pekte og gestikulerte.

Dekk. Det var et ord Adeline hadde hørt før. Herr Konrad hadde nevnt at varene de solgte til skipene ble lagret under dekk. Den gang hadde hun trodd at det var en slags presenning, og først nå forsto hun at det var det samme som skipets gulv. Eller kanskje det var skipets tak siden varer kunne lagres under det? Mest sannsynlig begge deler, innså hun etter å ha kastet et raskt blikk rundt seg.

– Hent Klute-Knut, ropte Vidar til en av de yngste sjømennene, som sprang i vei idet prammen ble senket ned på dekket.

– Hvem er Klute-Knut? spurte Adeline og kikket ned i prammen. Stefan lå helt stille i bunnen, og han var blek og våt av svette. Buksa hans var mørk i fargen der han holdt rundt benet med hendene. Var det blod? Han ynket seg svakt og skar tenner.

– Det er båtsmannen vår. Han tar seg også av skader om bord, og da kaller vi ham Klute-Knut. Det er fordi han har et lager av filler og kluter som han bruker, forklarte Vidar fraværende mens han gikk om bord i prammen. Der satte han seg ved siden av Stefan. – Jeg vet ikke hva som plager deg verst, fyllesjuken eller benet, sa han tørt.

– Jeg vil bare dø, stønnet Stefan lavt. Medfølelsen han kanskje håpet på, uteble. I stedet lød det latter fra mennene som sto rundt prammen.

– Hva slags sjømann er du, da, Stefan? Som ikke tåler en fyllekule uten å høres ut som ei lita jente? Stakkars! Kanskje vi skal bære deg ned til hengekøya, pakke deg godt inn i teppene og synge en godnattsang?

Mannen i bar overkropp flirte av sin egen vittighet. Han hadde et nett av dype rynker rundt øynene, som om han smilte og lo mye. Av vekst var han lav, og den bare overkroppen var full av muskler. Adeline klarte ikke å gjette hvor gammel han var. Huden var mørkebrun av solen, og han så ut til å ha en gammel manns ansikt på en ung manns kropp. På overarmen hadde han også en tegning, så hun nå. Det så ut som den var påført med kullstift.

– Flytt dere, lød en brummende røst, og en stor mann kom gående bort til prammen. Han var bedre kledd enn de andre, med bukse, vest og jakke i godt stoff, men på hodet hadde han en slitt og uformelig skyggelue i en bleknet blåtone. Det så nærmest ut som han hadde rappet den fra en tigger, tenkte hun. Men at han nøt respekt om bord, var det ingen tvil om. Alle mennene trakk unna og ga ham plass.

Adeline gjettet at det måtte være båtsmannen, Klute-Knut, siden han bar med seg en rull med tøy i den ene neven. Han hadde et fyldig, svart skjegg, men ikke noe hår på hodet, og han hadde snille øyne. Han stanset ved siden av prammen og så på Stefan med misfornøyd blikk. – Hva er det du har rotet deg borti nå, da, Stefan?

– Han er bare fyllesjuk, sa mannen som likte å erte.

– Si meg, er du blind, Flirefanten? brummet båtsmannen. – Pleier du å ligge og klamre deg til kneet ditt når du er fyllesjuk, kanskje? Kommentaren fikk et par av mennene til å le, men vasket gliset av ansiktet på karen som ble kalt Flirefanten. – Legg ham ned på dekk, fortsatte båtsmannen.

Mennene hvisket og lo. Adeline hørte at de fortsatt fleipet med at Stefan ikke tålte alkoholen. Da et vindkast strøk over hodene deres, grøsset Adeline. De våte klærne var kalde mot huden, men hun ble snart så opptatt av Stefan at hun glemte det helt. Vidar og en annen mann var i ferd med å løfte ham ut av båten, og bevegelsen fikk Stefan til å skrike i smerte. Idet de la ham varsomt ned på dekk, stilnet skriket og han svimte av.

Da ble det tyst blant mennene.

– Hm, brummet båtsmannen tankefullt. – Det lover ikke bra, det her.

Han bøyde seg og trakk opp buksa på det benet som plaget Stefan. Alle mennene stønnet av ubehag og trakk seg tilbake. Bare Adeline ble stående og stirre, for hun klarte ikke å la være. Stefan hadde et kutt rett under det ene kneet. Det var så dypt at de så hvitt bein.

– Ja vel, sukket båtsmannen og pekte på to av mennene. – Dere to. Bær ham ned på sykelugaren. Jeg skal se hva jeg kan gjøre for ham. Og du, han snudde seg mot Vidar. – Du og guttungen går ned under dekk og skifter til tørt tøy så ikke dere blir syke.

– Ja vel, sa Vidar og begynte å gå. – Kom igjen, Elias.

Adeline frøs til. Skifte til tørt tøy? Ble hun nødt til å kle av seg foran Vidar?

Hun slo armene om seg mens hun nølende fulgte etter ham.

– Vær forsiktig, sa Vidar da de klatret ned under dekk. – Hold deg i rekkverket.

Hun hørte på ham og kom seg trygt ned. Det var mørkt der etter det skarpe dagslyset utenfor, men øynene vennet seg raskt til det. Hun fulgte Vidar gjennom en korridor og kom ut i et stort, åpent rom.

Det hang tykke, grå tøystykker tett i tett på tvers av rommet. Hun telte ti stykker. Var det seil? Tvilsomt, siden hver ende av tøystykkene var festet med tau til bjelker som gikk fra tak til gulv. På gulvet under dem sto det små kister. De minnet om kistene pikene hadde på anstalten, der de oppbevarte de få eiendelene sine. Kanskje det var slik her også, at sjømennenes eiendeler lå oppi?

Det var lavt under taket, og Vidar dukket og svingte seg rundt og under bjelker som sto både i høyden og i bredden.

– Her i banjeren sover vi, sa han og stanset ved det ene tøystykket. Da hånden hans rørte ved det, så hun at det var hengt opp slik at det kunne trekkes ut i bredden. Gikk det virkelig an å sove oppi der? Hun fikk et glimt av et ullteppe og en pute og forsto at det var slik det var. Kunne man sove når man lå oppi en slik pose?

Vidar satte seg på huk og åpnet kista som sto under lakensengen.

– Her, sa han og trakk ut en tørr, hvit skjorte og en hvit bukse. – Hmm, ta denne også, du, så blir du varmere, fortsatte han og fant frem en vest i tillegg.

– Er det ditt? spurte hun.

– Nei, Stefans. Vi har bare ett skift, og jeg trenger mitt eget. Det ville heller ikke passet til deg, sa han og gliste. – Du er altfor liten.

Så vrengte han av seg den våte skjorta og så utålmodig på Adeline: – Kom igjen, gutt. Få av deg fillene før du blir syk.