Susan Mallery

En million små ting

Oversatt av Maria Øygarden og Jana Kristensen

Kapittel en

«Hei, jeg heter Zoe Saldivar, og jeg har nettopp hatt dustesex med ekskjæresten min.»

Zoe dro forsiktig i tauet som dinglet fra takluken, mens hun pratet. Åpne- og lukkemekanismen til loftstrappen var så gjenstridig at den kunne kile seg fast dersom den smalt igjen med litt for mye kraft. Det var i alle fall det takstmannen hadde sagt under befaringen av huset.

«Ikke at sexen var så dust,» fortsatte hun. «Den var helt grei. Jeg skulle gjerne ha lagt skylden på at jeg var full, men det var jeg ikke. Jeg visste godt at det var en idiotisk ting å gjøre. Jeg synes fremdeles at det var en idiotisk ting å gjøre. Jeg var svak, rett og slett. Jeg innrømmer det. Jeg hadde dustesex med eksen i et svakt øyeblikk.»

Zoe dro loftstrappen ned i den lille gangen og satte foten på det nederste trinnet. Hun kikket bort på Mason, den store oransje katten sin.

«Skal du ikke si noe?» spurte hun. «Har du ikke tenkt å komme med ett eneste råd?»

Mason blunket.

«Er du simpelthen uinteressert, eller overser du meg med vilje?»

Mason gjespet.

«Jeg klarer ikke å bestemme meg for hva som er verst,» innrømmet Zoe. «Dustesexen eller det faktum at du er den eneste jeg kan fortelle det til.»

Hun klatret opp den smale, vaklende trappen og kom opp på det overraskende romslige loftet. Frem til nå hadde hun ikke satt så mye der oppe – hovedsakelig fordi det ikke var mulig å dra med seg noe stort eller tungt opp den håpløse trappen. Hun hadde klart å finne et nytt hjem til koffertene og de nye vimplene hun nettopp hadde kjøpt på et marked nede på stranden, men det var alt. Moren hadde alltid hatt stor glede av å markere hver eneste høytid og helligdag med en passende vimpel, og nå som Zoe hadde sitt eget hjem, hadde hun lyst til å gjøre det samme.

Hun slo på lyset og ignorerte den litt ubehagelige følelsen hun alltid fikk når hun var på et loft. Dette loftet var riktignok stort og luktet ikke spesielt innestengt, men hallo, det var fremdeles et loft.

Hun flyttet verandaflaggstangen bort til loftsluken og gikk tilbake for å finne en passende vimpel for å feire våren som hadde kommet. Hun løftet en av dem i været og smilte til den vakre bunten med fargerike, håndbroderte blomster.

«Perfekt!»

Noe knirket bak henne.

Hun snudde seg akkurat i tide til å se at Mason var på vei opp trappen.

«Nei!»

Hun kunne ikke tenke seg noe verre enn å være nødt til å bruke de neste timene på å prøve å lokke katten frem fra et eller annet støvete gjemmested her oppe på loftet.

Mason sendte henne et av de mesterlige snakker du til meg?-blikkene sine og hoppet elegant inn gjennom loftsluken.

Han var en stor gutt. Åtte kilo med muskler og – greit – kanskje litt for mange godbiter. Trappen gjorde et lite hopp hver gang han bykset fra ett trinn til et annet. Så løftet hele innretningen seg med forbløffende fart, og føk tilbake på plass med et smell. Det endelige drønnet da trappen lukket seg og falt på plass, fikk hele huset til å riste. Deretter ble det helt stille.

Zoe og Mason stirret på hverandre en liten stund før katten la i vei for å utforske loftet med halen i været, som om alt fortsatt var i den skjønneste orden. Det var det virkelig ikke.

Ikke bruk for mye kraft når du lukker loftstrappa. Den har slått seg på grunn av alder og fuktighet, og skulle nok ha vært byttet ut for lenge siden. Hvis den smeller for hardt igjen, kan du være sikker på at den setter seg bom fast.

Takstmannens ord kom tilbake til henne. Ord hun hadde merket seg, men ikke hadde gjort noe mer med. Hun hadde hatt så mange andre ting å tenke på, som maling og nye persienner. Fyren snakket om loftstrappen, liksom. Hvor viktig kunne det være?

Veldig viktig, viste det seg nå.

Zoe lot vårvimpelen gli ut av fingrene og gikk bort til loftsluken for å gi den en liten dytt. Ingenting skjedde. Hun dyttet hardere, med samme resultat.

Hun var ikke en spesielt teknisk person. Hun kunne bytte lyspærer og kjøre en oppdatering på datamaskinen, slik som folk flest, men alt som var mer komplisert enn dét, var utfordrende. Hun forstod mekanismen bak loftstrappen. Hun dro i et tau, luken i taket åpnet seg, og trappen foldet seg ut. Når hun hadde gjort det hun skulle, dyttet hun trappen tilbake i foldet posisjon, og den gled elegant tilbake på plass.

Det hun ikke visste, var hvordan hun skulle få de samme tingene til å skje fra innsiden av loftet. Hvis hun stod på luken idet den åpnet seg, kom hun sannsynligvis til å deise rett ned i gangen nedenfor. Hun kunne nesten garantere at det ikke ville ende godt.

Hun knelte ved siden av åpningen og la en hånd på hver side av luken. Så dyttet hun ned så hardt hun kunne. Det var ingen antydning til bevegelse. Hun var definitivt innestengt.

Hun flyttet seg vekk fra luken og ble sittende på gulvet mens hun prøvde å finne ut hva hun skulle gjøre. Å rope om hjelp var fåfengt. Det var tross alt ingen hjemme – hovedsakelig fordi hun bodde alene. Hun hadde så klart venner, men ingen av dem ville stusse om de ikke hørte noe fra henne på et par dager. Ikke faren hennes heller. Mobiltelefonen hennes lå uansett nede, og hun kunne ikke helt se for seg hvordan hun skulle klare å få gitt beskjed til noen av naboene. Loftet hadde nemlig ingen vinduer.

Hun svelget og fortalte seg selv at det på ingen måte begynte å bli varmere der oppe. Hun hadde det fint, og det var slett ikke vanskelig å puste. Alt var i orden. Så var det noe som beveget seg i et hjørne, og hun skvatt og presset hånden mot det hamrende hjertet. Mason kom til syne. Var det bare noe hun innbilte seg, eller lignet han litt på et rovdyr som speidet etter et bytte?

«Du kan bare drite i å spise leveren min.»

Han smilte.

Zoe tvang seg selv opp på beina. Alle problemer hadde en løsning. Hun måtte bare finne den. I verste fall fikk hun kaste seg mot loftsluken og ta sjansen på at det ville gå bra. Det ville uansett være bedre enn å dø sakte og smertefullt her oppe.

Hun vandret hvileløst frem og tilbake på gulvet mens hun prøvde å være positiv. Det ordnet seg nok. En dag ville det til og med bli en morsom anekdote. Problemet var bare at hjernen hennes fortsatte å fôre henne med alle de forferdelige historiene hun hadde lest om folk som døde og ikke ble funnet før de var mumifisert. Fordi ingen oppdaget at de var borte.

Det var ingen grunn til at det ikke skulle skje med henne også, tenkte hun og grøsset idet det gikk opp for henne at det faktisk var sant. Hun bodde alene. Hun jobbet hjemmefra. Bestevenninnen hennes var besatt av den atten måneder gamle sønnen og ringte bare en sjelden gang. Zoe kunne veldig lett ende opp som et mumifisert lik uten lever. Hun hadde sett bilder av det i naturfagtimen. Ingen tok seg godt ut som mumie.

Tjue minutter senere hadde hun samlet sammen alle koffertene, flaggstangen, to mugne gamle pledd og, merkelig nok, en stålrive. De siste gjenstandene hadde blitt etterlatt av husets forrige eiere. Hvis James Bond kunne drepe noen med en fyllepenn, skulle hun alltids klare å komme seg ned fra loftet på MacGyver-vis.

Hun la flaggstangen ved siden av åpningen og plasserte den minste av koffertene inntil den. Pleddene ville hun ha i bakhånd enn så lenge, i tilfelle hun faktisk ble nødt til å kaste seg mot luken og håpe at hun ikke døde i fallet. I så fall ville hun pakke seg inn i dem i et forsøk på å dempe fallet. Men først skulle hun prøve en litt mer fornuftig fremgangsmåte.

Hun stod oppreist og presset rivehodet flatt mot åpningen. Så dyttet hun så hardt hun maktet. Luken rørte litt på seg før den smalt hardt igjen. Hun hvilte et øyeblikk før hun prøvde på nytt. Denne gangen la hun hele kroppsvekten sin på riven og brukte den som brekkstang. Hun kjente at luken ga etter en hårsbredd, en centimeter, enda en. Til slutt klarte hun å sparke flaggstangen ned i åpningen for å hindre den i å lukke seg.

Hun rettet seg opp og ristet på armene. Hvis hun klarte å komme seg ut herfra, skulle hun sette seg ned og ha en alvorlig samtale med Mason. Og kanskje begynne å trene igjen. Og få seg noen flere venner. Og en sånn alarmdings som gamle folk hadde med seg overalt.

Så snart armene sluttet å riste, gikk hun tilbake til arbeidet igjen. Denne gangen klarte hun å gjøre åpningen stor nok til at hun kunne dytte den lille kofferten ned i åpningen. Presset fra trappen fikk plasten til å bule, men det ble langt enklere å gjøre åpningen større.

To kofferter og en god del banning senere hadde hun endelig fått åpnet luken, og trappen hadde elegant foldet seg ut som om ingenting hadde skjedd. Mason hadde øyeblikkelig skrittet forbi henne og begitt seg ned til etasjen under, der han kastet et siste blikk opp som for å sjekke hvorfor hun somlet sånn.

«Vi er nødt til å ta en prat om den holdningen din,» mumlet Zoe mens hun fulgte etter ham ned trappen. «Og i kveld blir det i alle fall vin.»

Fire dager etter «loftsepisoden», som Zoe omtalte den som, stakk hun innom Let’s Do Tea for å kjøpe scones på vei hjem til venninnen Jen. En av fordelene med å jobbe hjemmefra var at hun stort sett kunne styre tiden sin selv. Hvis hun hadde lyst til å stå opp klokken to om natten for å få unna dagens gjøremål, kunne hun gjøre det uten at noen brydde seg en døyt. Baksiden av medaljen var så klart at hun kunne ligge mumifisert på loftet uten at noen visste om det.

Samme hvor mange ganger hun minnet seg selv på at hun hadde klart å unnslippe den skjebnen som hadde ventet henne der oppe, klarte hun ikke å riste av seg følelsen av å ha stirret døden i hvitøyet, og blunket. Eller kanskje uroen hun følte på, slettes ikke hadde noe med nær-døden-opplevelsen på loftet å gjøre, men rett og slett handlet om at hun plutselig følte seg så ufattelig isolert.

Alle de gamle kollegaene hennes hadde nylig blitt overført til San Jose med firmaet, eller de hadde funnet seg nye arbeidsplasser. Faren bodde ikke så langt unna, og de hadde et veldig godt forhold, men han var fremdeles faren hennes. De dro ikke akkurat på shopping sammen. Hun jobbet hjemmefra og hadde sjelden behov for å gå ut. En eller annen gang i løpet av de siste månedene hadde hun visst sluttet å ha et liv.

Litt av grunnen var nok at hun hadde gjort det slutt med Chad, tenkte hun mens hun gikk frem til disken på bakeriet for å plukke ut noen scones. Det hadde vært helt riktig av henne å gjøre det, for all del, men nå følte hun seg plutselig litt ute av dansen.

Hun kjøpte en stor pose med ulike scones, med kjernemelk, blåbær og hvit sjokolade, før hun gikk tilbake til bilen og kjørte de siste kvartalene bort til Jen.

Det var en fin vårdag i midten av mars, med klar himmel og et uvanlig kjølig drag i luften. De hadde Stillehavet å takke for det gode klimaet. Mischief Bay lå en knapp kilometer fra stranden, og selv om vinteren kunne være våt, ble det sjelden under femten grader.

Hun svingte inn i gaten til Jen og parkerte bilen i den runde innkjørselen. Det store, enetasjes huset i ranchstil strakte seg over den store eiendommen. Hagen var velstelt, og taket av nyere dato. I et område der prisene bare fortsatte å stige, hadde Jen og mannen hennes Kirk fått jackpot med dette huset.

Zoe rynket brynene mens hun tenkte at hellet hadde kommet til en forferdelig pris. For nesten to år siden hadde Jens far plutselig gått bort. Moren, Pam, hadde gitt huset til datteren og flyttet inn i en leilighet. Zoe gjettet at hvis Jen hadde fått velge, ville hun når som helst ha flyttet tilbake til den lille leiligheten hvis hun hadde kunnet få tilbake faren. Zoe ville i alle fall ha gitt hva som helst for å få tilbake sin egen mor.

«Hele den loftsepisoden har visst fått meg i det morbide hjørnet,» mumlet hun mens hun gikk ut av bilen. «Det er på tide å få opp humøret.»

Hun gikk bort til døren og banket forsiktig. Et gult, håndmalt skilt over døren advarte besøkende om at Babyen sover.

Noen sekunder senere ble døren åpnet av Jen Beldon. «Zoe?» Hun hørtes overrasket ut. «Hadde vi en avtale?» Jen var en vakker brunette med nøttebrune øyne. Nå stønnet hun. «Ja, det hadde vi. Jeg beklager, jeg er en elendig venn. Kom inn.»

Zoe ga Jen en god klem og viste frem esken hun bar på. «Jeg har med forferdelig mat som ingen av oss burde spise, så det gjør meg også til en elendig venn.»

«Takk og pris! Jeg har lyst på karbohydrater absolutt hele tiden. Jo mer, jo bedre.»

Jen førte an inn på det store, åpne kjøkkenet. Hun fylte kjelen med vann og satte den på komfyren. Så fant hun en tekanne i skapet og helte rikelig med teblader i silen.

«Dagene bare forsvinner,» sa hun mens hun holdt på. «Jeg klarer liksom ikke å holde oversikt over hvor jeg er, i alle fall ikke når det gjelder tid. Det er alltid tusen ting som skal gjøres.»

Jen hadde på seg en posete T-skjorte og sorte yogabukser. På beina hadde hun hvite sokker, men ingen sko. Det var mørke ringer under øynene hennes, som om hun ikke hadde sovet på en stund, og de ekstra kiloene som hun hadde lagt på seg da hun gikk gravid med den atten måneder gamle sønnen Jack, holdt fremdeles stand.

«Kirk er så opptatt med jobben sin. Jeg vet at han trives med det, men vaktene hans er så uregelmessige. Og ikke spør meg om den partneren hans.»

«Blir du fremdeles stresset av ham?» spurte Zoe medfølende.

«Hver eneste dag. Den mannen er en omvandrende cowboy. Han har ingen respekt for regler. Jeg kan ikke skjønne hvorfor han aldri har fått sparken, eller i det minste en disiplinær reaksjon.»

Det var ikke mer enn seks måneder siden Kirk hadde forlatt en forholdsvis trygg tilværelse i Mischief Bay Police Department til fordel for stillingen som kriminaletterforsker i Los Angeles. Partneren hans var en dumdristig traver som het Lucas. Jen levde i konstant frykt for at Lucas skulle dra med seg Kirk inn i en farlig situasjon.

Zoe la bakverkene over på en tallerken og satte den på bordet. Hun fant en pakke smør i kjøleskapet, sammen med melken til teen.

Hun kastet et blikk på venninnen. «Vil du snakke om Jack?»

Jens øyne ble øyeblikkelig fylt av tårer. Venninnen hennes kikket først vekk, så tilbake på henne. «Han er slik han alltid har vært. Oppvakt, glad, kjærlig. Jeg skulle bare ønske at …»

Kjelen begynte å plystre. Jen snudde seg og slo av varmen, før hun helte det kokende vannet over i tekannen.

Zoe satte seg ved bordet og holdt tilbake et sukk. Jack var en herlig gutt som hadde nådd hver eneste milepæl akkurat når det var meningen at han skulle nå dem. Han hadde rullet rundt, satt seg opp, krabbet og strukket seg etter lekene sine. Det eneste han ikke hadde gjort, var å snakke. Han sa sjelden noe i det hele tatt, men brukte andre metoder for å gjøre seg forstått.

Jen hadde blitt stadig mer bekymret etter hvert som månedene gikk, og var nå helt skråsikker på at det var noe i veien med ham. Zoe syntes ikke at hun hadde nok erfaring til å uttale seg, men siden hver eneste spesialist Jen hadde vært hos, sa at Jack kom til å snakke når han var klar for det, følte hun at venninnen holdt på å gå fra vettet over noe som kanskje ikke engang var et problem.

Jen skjenket teen, hentet babycallen på kjøkkenbenken og satte seg ned ved bordet. «Jeg tar fremdeles en god del tester på Jack her hjemme,» sa hun til slutt. «Han gjør det veldig bra på det aller meste. Jeg tror han er skarp. Han har i hvert fall ikke hatt noen tilbakegang etter det jeg kan skjønne. Men vi får se. Jeg har funnet en ny spesialist som jeg skal ta ham med til i neste uke.» Hun sukket og strakte seg etter en scones. «Kanskje det har noe med kostholdet å gjøre.» Hun viftet med sconesen. «Jeg ville aldri latt ham spise denne. Du vil ikke tro hvor forsiktig jeg er med dietten hans.» Hun sukket tungt. «Jeg skulle bare ønske at jeg fikk sove. Men det er ikke så lett. Jeg bekymrer meg altfor mye.»

«Det er da ikke så rart. Du har mye å tenke på.»

«Du skulle bare visst. Jeg var nødt til å si opp vaskebyrået her om dagen. De brukte rengjøringsspray. Har du hørt noe så frekt? Jeg var svært tydelig da jeg fortalte dem at de bare kunne bruke damp og de spesialklutene som jeg hadde kjøpt. Tenk om det er de helsefarlige kjemikaliene som påvirker utviklingen til Jack? Tenk om det er malingen på veggene eller lakken på gulvene?»

«Og tenk om det ikke er noe i veien med ham i det hele tatt?»

Zoe hadde snakket uten å tenke seg om, og ønsket øyeblikkelig at hun kunne ta tilbake ordene. Blikket til Jen ble straks anklagende, og hun fikk et stramt drag om munnen.

«Nå høres du ut som moren min,» svarte hun irritert. «Jeg skjønner at dette ikke virker som noe stort problem for deg, men Jack er barnet mitt, og det er ingen andre som vil kjempe for ham enn jeg. Skjønner du det? Jeg vet at det er noe galt med ham. Jeg bare vet det. Du ville ha forstått det hvis du hadde hatt barn selv.»

Zoe hadde gledet seg til å kose seg med en sjokoladescones. Nå klarte hun ikke engang å ta en bit.

«Jeg beklager,» svarte hun i stedet. «Jeg prøvde bare å hjelpe.»

«Det gjorde du ikke.»

Hun holdt inne mens hun lurte på om Jen også hadde tenkt å si unnskyld, men venninnen fortsatte bare å stirre surt på henne.

«Da er det nok best at jeg går,» sa hun lavt. Hun reiste seg og begynte å gå mot døren.

Jen fulgte etter henne. Før Zoe nådde frem, la hun hånden på armen hennes.

«Du, jeg er lei for det. Jeg orker bare ikke å høre enda en person fortelle meg at Jack er akkurat som han skal. Han er ikke det, og det virker som om jeg er den eneste som ser det. Jeg drukner her, og det er ingen som legger merke til det. Prøv å forstå meg.»

«Jeg prøver,» forsikret Zoe henne. «Vil du at jeg skal komme tilbake i neste uke?»

«Hva?» Jens øyne ble fylt med tårer igjen. «Ikke si det på den måten, er du snill. Du er den beste vennen jeg har. Jeg trenger deg. Kom tilbake om en uke, vær så snill. Det blir bedre da. Det blir kjempebra. Lover du?»

Zoe nikket sakte. Ordene var der, men de var ikke bestevenner lenger. De hadde ikke vært det på en god stund.

«Vi ses da,» sa hun mens hun gikk til bilen. Først da hun var på vei hjem igjen, kom hun på at hun verken hadde rukket å fortelle Jen om episoden på loftet eller noen av de andre tingene som hadde skjedd siden sist.

Alt hadde forandret seg, tenkte hun. Det var ingen Chad i livet hennes. Jen gled stadig lenger vekk. Zoe følte at hun levde fullstendig isolert fra omverdenen. Med mindre hun hadde lyst til å dø helt alene, var hun nødt til å gjøre noen endringer i livet sitt. Først, sa hun til seg selv, skulle hun få tak i en handyman som kunne fikse loftstrappen. Deretter skulle hun få ræva ut av huset og skaffe seg noen nye venner.

Jennifer Beldon visste at alle mødre mente at deres barn var enestående, men i hennes tilfelle var det virkelig sant. John Beldon, oppkalt etter sin avdøde bestefar, men som bare ble kalt Jack, var både kjekk, glad og eksepsjonelt begavet. Nå som han var atten måneder gammel, kunne han både gå og løpe, om enn noe vaklevorent, sette store klosser oppå hverandre, og forstå ord som opp, ned og varmt. Han kunne le, peke på gjenstander som hun spurte etter, kjenne igjen lyden av farens bil som kjørte inn foran huset, og sparke en ball med usedvanlig god treffsikkerhet. Han var forsiktig med bestemorens rare, skjøre hund, og vasket til og med hendene på egen hånd – mer eller mindre – før måltidene.

Det han ikke kunne gjøre, eller ikke ville gjøre, var å snakke.

Jen satt på stuegulvet med Jack foran seg. Klassisk musikk spilte i bakgrunnen. Gulvteppet var laget av økologisk bomull med lang lugg og var mykt nok til å gi litt beskyttelse når de tumlet rundt. Solen skinte inn gjennom vinduene, som hun hadde rengjort med en dampvasker. Så langt øyet kunne se, nesen kunne lukte og lungene kunne puste, var det ingen kjemikalier å spore noe sted.

Hun holdt frem en strektegning av en edderkopp. Jack klappet og pekte. På den neste tegningen var edderkoppen tatt fra hverandre og satt vilkårlig sammen igjen, slik at tegningen lignet mer på et tilfeldig mønster enn et insekt. Jack rynket på pannen og ristet på hodet, som om han skjønte at noe var feil. Hun viste ham den første edderkopptegningen igjen og fikk et lykkelig smil tilbake.

«For en klok liten gutt du er,» sa hun glad. «Ja, dette er edderkoppen. Så flott at du så det.»

Jack nikket. Så klappet han seg på munnen med hånden. Hun skjønte straks hva han mente, og kikket på klokken på veggen. Den var halv tolv.

«Er du sulten?» Idet hun stilte spørsmålet, rumlet det i magen hennes også. «Ja, jeg òg. Jeg skal lage formiddagsmat til oss. Vil du se på?»

Jack lo og krabbet den korte avstanden mellom dem. Da han kom frem til henne, reiste han seg opp og strakte ut armene for en klem.

Hun dro ham inntil seg og ble varm om hjertet av den varme lille kroppen. Han var sånn en god gutt, tenkte hun og ble fylt av takknemlighet. Oppvakt, kjærlig, snill. Hvis han bare …

Nei, hun skjøv tanken vekk. Dette var en fin dag. Hun måtte holde fast ved det. Resten kunne hun ta seg av senere.

Hun reiste seg, og de gikk til kjøkkenet sammen. Jack satte kursen mot det lille aktivitetsbordet som hun hadde laget til ham i hjørnet ved siden av spiskammeret. Det var fylt med ting som kunne holde ham opptatt mens hun lagde mat: en stor tegneblokk og tykke, giftfrie fargestifter, og en blå og grønn lekematboks som spilte musikk og snakket om de ulike tingene han kunne legge oppi den. Hun hadde hatt lyst til å sette inn et lite lekekjøkken også, men Kirk hadde protestert. Da hun hadde påpekt at det var helt naturlig for gutter å lage mat, hadde han insistert på at likt skulle være likt, og at da måtte guttungen få en arbeidsbenk også. Selv om de hadde et stort, flott kjøkken, ville det ikke være plass til overs til henne dersom dét skulle skje.

Hun var nøye med å lukke barnegrinden bak seg slik at Jack ikke kunne gå på oppdagelsesferd uten henne, og gikk så bort til den lille høyttaleren hun brukte til å spille musikk. Så koblet hun til mobiltelefonen og fant frem til en av radiostasjonene som Jack elsket å høre på.

«Hva med litt disko?» spurte hun med et smil.

Jack så på henne og gliste.

«You Should Be Dancing» av Bee Gees strømmet ut av høyttalerne, og hun beveget hoftene i takt med musikken. Jack gjorde det samme – mer eller mindre – for selv om han fremdeles var litt keitete, var bevegelsene svært koordinerte for alderen. Hun begynte å gå fra side til side mens hun beveget seg bakover mot vasken. Jack lo og klappet i hendene. Hun spant rundt, og han gjorde det samme.

Et kvarter senere satte de seg ned for å spise, og hun dro den høye barnestolen til Jack borttil spisebordet. Diskomusikken spilte fremdeles over de trådløse høyttalerne.

Formiddagsmaten hans bestod av en liten porsjon kylling og noen potet-og-blomkål-kaker fra en oppskrift som hun hadde funnet på nettet. Egg og økologisk cheddar fungerte som bindemiddel, og hun hadde stekt dem i en luftfriterer for at det ikke skulle bli fettete. Hun hadde også laget dem mindre enn det som var oppgitt i oppskriften, slik at de skulle få den perfekte størrelsen for de små barnehendene hans. Selv om Jack var flink til å spise med skje, syntes hun at måltidet gikk bedre hvis han fikk sjansen til å plukke opp alt på tallerkenen med fingrene.

Til seg selv hadde hun varmet opp rester av laksemiddagen fra kvelden før, som hun spiste sammen med noen kjeks. Hun burde sikkert ha laget en salat eller noe, men det føltes som mer styr enn det var verdt. Kirk ville ha lurt på hvorfor hun ikke bare kjøpte en slik ferdigpose, og det ville sikkert vært fornuftig, men det føltes litt som sløseri.

«I dag er det onsdag,» sa hun mens hun spiste. «Det er flott at det er så fint vær ute. Vi kan gå på tur og se på havet etterpå.»

Alt hun hadde lest, slo fast at det var viktig at hun snakket med Jack som om han var i stand til å forstå alt hun sa. Selv om han ikke sa noe selv, betydde ikke det at han ikke fulgte med på det som ble sagt. Hun var nøye med å bruke fulle setninger med massevis av substantiver. Hun visste også at det var viktig å være konkret. Lulu, morens kjæledyr, var ikke bare en hund. Hun var en kinesisk nakenhund. Mat var ikke bare mat. Det var brød, eple, risgrøt. Det var det samme med lekene.

Det gikk ikke ett sekund uten at hun visste hvor han var, og hva han holdt på med, og hun var alltid på utkikk etter muligheter til å stimulere ham og hjelpe ham til å utvikle seg. Hun kjente godt til alle faresignalene som kunne signalisere autisme, og bortsett fra at han ikke snakket, hadde ikke Jack vist noen av dem. Men det måtte jo være en grunn til at han ikke sa noe, og i tillegg var det tusen ting som fremdeles kunne gå galt. Den kjensgjerningen holdt henne våken hver eneste natt.

Da formiddagsmaten var ferdig, bar Jack tallerkenen sin forsiktig tilbake. Hun tok den fra ham og satte den ved siden av sin egen på kjøkkenbenken. Så stengte hun barnegrinden igjen og slo av musikken, fordi barn trengte å bli vant til stillheten også.

Hun fant frem mobilen og tok på seg øretelefonene, slik hun gjorde hver dag på denne tiden. Så åpnet hun appen hun brukte for å lytte til politiradioen. Hun ble umiddelbart bombardert med den vanlige kaklingen. To politibetjenter ble sendt ut for å undersøke en mulig voldshendelse på en privatadresse. En annen sjekket med operasjonssentralen for å høre om de ville ha brødstenger og dipp. Hun kastet et blikk bort på benken for å forsikre seg om at hun hadde ryddet vekk all maten. Noen sekunder senere ble hun iskald innvendig.

Ordene kom så raskt at hun ikke klarte å få med seg alt som skjedde, men nok trengte likevel inn: To etterforskere. Skyting. Politibetjent skutt.

«Kirk!» Panikken flommet gjennom henne og fikk hjertet hennes til å hamre. Hun fikk ikke luft, klarte ikke å trekke pusten. Selv om hun visste at hun ikke holdt på å få et hjerteinfarkt, klarte hun ikke å stanse frykten som vokste i henne. Det strammet seg i brystet, og selv om hun visste at hun pustet, føltes det som om hun ikke klarte å få luften helt ned i lungene.

Kjeks er en deilig snack.

Den syngende stemmen fra Jacks leke skar gjennom tåken som fylte en stadig større del av hjernen hennes. Hun så bort på sønnen, som dyttet noen firkantede plastkjeks ned i lekematboksen og lo.

Hun holdt seg fast i kjøkkenbenken og prøvde å tenke at hun måtte roe seg ned. Hvis det var Kirk som var skadet, ville hun snart få en telefon. En politibil ville dukke opp for å ta henne med hvor det nå måtte være familiemedlemmer ble tatt med ved slike anledninger. I mellomtiden kunne hun ringe Kirks mobiltelefon. Den gikk rett til svareren, slik den alltid gjorde når han var på jobb.

Hun hadde et desperat ønske om å slå på TV-en, men det var ikke mulig. Jack kunne ikke utsettes for nyheter. Det var altfor mange voldelige scener der. Hun visste ikke hvilke minner han ville ta med seg videre. Dessuten sa alt hun hadde lest eller hørt at man skulle begrense skjermtitting i hans alder.

Hun skrapte omhyggelig alle matrestene oppi matavfallsposen, satte tallerkenene inn i oppvaskmaskinen og tørket av benken, mens hun hele tiden lyttet til politiradioen. Det kom ingen flere detaljer, bare enda mer av det vanlige sammensuriet av informasjon. Ingen navn, bare en gjentagelse av det hun allerede visste.

Da kjøkkenet var rent, tok hun motvillig ut hodetelefonene. Hun hadde ikke lyst til å bruke dem sammen med Jack. Han var nødt til å se at hun hadde all oppmerksomheten sin rettet mot ham. Hun hadde fremdeles problemer med å puste og ble stadig grepet av plutselige skjelvinger. Det var ikke snakk om å ta seg en tur til stranden nå. Hun var nødt til å bli hjemme i tilfelle det som ikke måtte skje, hadde skjedd.

Jen tok Jack med seg ut i hagen bak huset, men lot skyvedøren stå åpen slik at hun kunne høre det dersom noen ringte på døren. Hun hadde mobilen i lommen. I det som føltes som en time som aldri tok slutt, lekte hun med sønnen mens hun hele tiden ventet engstelig på livstegn fra Kirk. Kvart på to gikk de inn så hun kunne gi Jack et lite mellommåltid, som bestod av noen epleskiver med gresskardipp, før hun tok ham med på barnerommet for å gjøre alt klart til hvilestunden hans.

Det var det samme ritualet hver dag. Først dro hun for gardinene mens han plukket ut den bamsen som skulle få være med i sengen. Ole Brumm vant stort sett alltid, og i dag var ikke noe unntak. Hun hjalp Jack med å ta av seg skoene og fikk lagt ham i sengen. Så satte hun seg ved siden av ham og slo på den lille spilledåsen som også fungerte som nattlampe. Den velkjente musikken fikk ham til å gjespe. Ett eventyr senere lå han allerede og sov. Jen slo på babycallen og listet seg baklengs ut av rommet. Så snart døren var lukket, løp hun rett til stua for å slå på TV-en.

Alle de lokale TV-stasjonene hadde gått tilbake til det vanlige sendeskjemaet. Hun byttet til CNN, men programlederen var inne i en utredning om den siste oppgangen i aksjemarkedet. Hun skyndte seg derfor til skrivebordet og ventet utålmodig på at den bærbare datamaskinen skulle starte, før hun gikk til den lokale nyhetssiden og skummet de siste artiklene som var lagt ut.

Det var bare én som tok for seg skytingen, og den hadde ikke blitt oppdatert på over en halvtime. Det stod ingenting annet enn at en gjerningsmann hadde skutt mot to politibetjenter. Den mistenkte hadde blitt pågrepet og tatt inn til avhør. Det var ingen informasjon om politibetjenten som var skutt, og hva betydde det? At ingen hadde blitt skutt? At de ikke ville gå ut med noe før familien hadde fått beskjed?

Hun prøvde mobiltelefonen til Kirk enda en gang, men kom som vanlig rett til mobilsvareren. Hun fortalte seg selv at han hadde det bra. At han snart kom hjem. Og at hun var nødt til å komme i gang med alle gjøremålene som hadde hopet seg opp i løpet av dagen. Hvilen til Jack varte ikke i mer enn en time, og den tiden var kostbar.

Problemet var bare at hun ikke klarte å bevege seg – hovedsakelig fordi brystet hennes verket og hun fremdeles ikke klarte å puste ordentlig. Panikken hang over henne og truet med å dytte henne over kanten. Hun trengte mannen sin. Hun trengte å høre sønnen sin snakke. Hun trengte noen som kunne stanse veggene fra å lukke seg omkring henne.

Det sved i øynene, men hun turte ikke å gråte. Hvis hun begynte, ville hun kanskje ikke klare å slutte, og det ville skremme Jack. Hun ville ikke at noe av galskapen hennes skulle smitte over på ham. Hun kunne fremdeles huske følelsen av å være liten og ha en mor som alltid bekymret seg for alt, og hvor oppbrakt det hadde gjort henne.

Hun tvang seg selv til å reise seg opp. Hun var nødt til å planlegge menyen for de neste dagene og sette opp en handleliste. Klesvasken ventet, og det var på tide å skifte sengetøy. Hun trengte bare å sette den ene foten foran den andre. Det gikk bra med Kirk. Det var nødt til å gå bra med ham. Hvis det ikke gjorde det …

Hun sank ned i stolen igjen og slo armene omkring seg. Det føltes som om hun skulle kaste opp. Eller kanskje besvime. Hun klarte ikke å puste, klarte ikke å …

Mobiltelefonen ga fra seg et pip for å gi beskjed om at det hadde kommet en ny melding fra Kirk.

Hun reise seg opp og rev til seg telefonen som lå på skrivebordet. Lettelsen skylte over henne mens hun leste og samtidig trakk pusten dypt ned i lungene.

Hei, kjære, ville du ha meg til å plukke med noe på butikken? Beklager, men jeg husker ikke hva du sa før i dag. Elsker deg.

Jen ga fra seg et hikst som lå et sted mellom gråt og latter, og svarte raskt på meldingen. Kirk hadde det bra. Alt var i orden igjen.

Hun reiste seg og tenkte gjennom hva som skulle gjøres. Bytte sengetøy, handle inn matvarer og alt det andre som stod på listen, hvis hun fikk tid til overs. Til slutt fem minutter på nettet for å finne noen som kunne fortelle henne hvorfor den lille sønnen hennes nektet å snakke.