Ann O’Loughlin

Min mors datter

Ann O’Loughlin

Min mors datter

Til John, Roshan og Zia. Glad i dere.

DEL ÉN

Kapittel én

Rathmoney i county Wicklow

Timene gikk. Margo satt ved vinduet i den fløyelstrukne ørelappstolen hun likte så godt. Det høljet ned utenfor, og regndråpene spilte sin egen symfoni på bølgeblikktaket på det store uthuset på baksiden. Vinden hvinte rundt hushjørnene, den pisket inn fra havet, over engene, slo mot bygningen, drev uværet mot vindusrutene og plystret mellom de løse trebitene over karnappvinduet lik en høylytt ubuden gjest inn i tankene hennes.

Hun var stiv i kroppen, tankene surret hit og dit, og i hånden lå det et brev. Hun var ikke nødt til å lese det, for hun kunne hver linje utenat. Margo krøllet sammen brevet til en hard ball og lot den rulle over håndflaten og ned på gulvet. Avgjørelser kan slå feil når de tas i blinde, men hun hadde ikke noe valg. Datteren hennes sov, mannen var død.

Conor hadde blitt gravlagt dagen før. Folk kom nølende fram for å kondolere: Conors navn ble sagt med ærbødighet, det ble mumlet om hvilket godt menneske han var, og store grove hender ble lagt forsiktig på Elsas hode i medfølelse fordi hun måtte vokse opp uten faren. Serveringsbrett med smørbrød ble sendt gjennom huset, det ble åpnet og skjenket whisky, ølkorker ble jekket opp, kanner med sterk te ble laget, og musikk fylte de store rommene mens mørket falt på.

Hun hadde sittet der i sin svarte drakt med tre perlekjeder om halsen: elegant, reservert, høflig, med et sjenert og usikkert smil, med et takknemlig nikk til alle som bøyde seg med trøstens ord på rede hånd. En eller annen avverget de aller snakkesaligste og styrte dem i retning av kjøkkenet, slik at de ikke plaget henne med tomsnakk.

Jack Roper fra den andre siden av veien, i ren skjorte og jakke og med pent pressede bukser, hadde tilbudt seg å ta hånd om husdyrene. Hun var takknemlig, for hun ante ikke hvilken ende hun skulle begynne i.

«Jeg kan hjelpe til helt til du kommer deg på rett kjøl og finner ut om du skal beholde godset», sa han og trakk i den kløende skjortekragen som framkalte et rødt utslett oppover halsen.

Margo hadde reist seg så sammenkrøllete papirlommetørklær flommet ned på gulvet. «Dette er hjemmet vårt, det finnes ingen andre steder vi vil være, og særlig ikke nå.»

Jack ble mørkerød i ansiktet av forlegenhet. «Det var ikke meningen å antyde noe annet. Jeg satte stor pris på Conor, så jeg vil bare være til hjelp.»

Angrende lente hun seg fram og strøk Jack vennlig over armen. «Jeg vet det. Conor likte å prate med deg og få gode råd. Han sa at han ikke kunne ha lyktes uten din hjelp.»

Bonden strålte av glede, samtidig som kona trengte seg fram med en svær lasagneform i hendene. «Ikke gi den til Djengis Khans horder, men spar den til deg og Elsa. Når alle har gått og alt» – hun nølte – «alt oppstyret har lagt seg, frister det ikke å lage mat.»

Hun skulle til å gi den ildfaste formen til Margo, men ombestemte seg og mumlet at det var vel best å sette den i fryseren. Margo smilte og håpte at noen var framsynte nok til å ta den fra henne før Ida Roper oppdaget stablene med gryteretter og lasagner, samt den mektige sjokoladekaken, de hadde fått de siste par dagene.

Conor ville ha elsket dette. Da de for tolv år siden flyttet til Irland og Rathmoney House etter at Elsa ble født, hadde han uroet seg for om han noen gang ville bli akseptert i det lille samfunnet. Han hadde prøvd for hardt og gjort lokalbefolkningen mistenksom. Det var Jack som hadde fått ham på bedre tanker. Ida var mer nølende, men hun ble til slutt overbevist av Margos rosende ord om kokekunsten hennes, særlig om rabarbra- og eplepaiene.

Alle kondolansene surret i hodet, sammen med overhørte samtaler og hviskingen det ikke var meningen at Margo skulle høre – hvisking om at hun sikkert kom til å selge og flytte fra Rathmoney House. Hva var det som gjorde at de syntes de kunne tillate seg å spekulere om framtiden i en begravelse?

Margo sukket ved tanken på den gangen det var lett å bo på Rathmoney House – da alle tre var på et stort eventyr. Nå var de én færre, og de kom aldri til å få den sorgløse tiden tilbake, ikke nå, særlig ikke etter at det brevet kom. Hun hadde blitt sittende for lenge: Natten var blitt til dag, en ny dag da Conor ikke fantes lenger og andre snart ville glemme ham. Hun lette urolig på gulvet etter det sammenkrøllede papiret og fant det kilt fast mellom skinnsofaen og det slitte persiske teppet. Elsa måtte ikke få se det.

Hun stålsatte seg, trakk fra gardinene slik at det tidlige morgenlyset falt over de maskinskrevne ordene, og glattet ut papiret. Det stakk til i brystet igjen. Det var ille nok at en tolv år gammel jente måtte sitte og se livet ebbe ut av faren, men tanken på at hun før eller siden måtte få vite hva det sto i brevet, var ikke til å holde ut. Når brevet i tillegg kom mens de satt og ventet på at Conor skulle dø, tok hun det svært ille opp.

Hun lukket øynene og befant seg i den siste timen hans igjen – den anstrengte pusten, knakket på soveromsdøren, Ida som vinket febrilsk på henne.

«Hva?» Margo hadde snudd seg fort, og øynene glimtet til av sinne.

«Det er et bud her med noe offisielt. Han sier du må signere på forsendelsen.»

«Si at han skal gå.»

«Jeg gjorde det, men han insisterer.»

«Si at han kan dra til helvete. Ærlig talt, vet han hva som foregår her?»

«Det tar bare et øyeblikk, Margo.»

Ansiktet hennes var tårevått, stemmen var lav og sår. Hun vinket Ida bort mens hun gløttet bekymret mot sengen i tilfelle Conor hørte sorgen i stemmen hennes.

«Mamma, du kan bare gå ned. Jeg kan bli her hos pappa.» Elsas tynne stemme var engstelig og skjelven.

Margo betraktet datterens urokkelige, men slitne mine. Hun la en hånd på Elsas skulder og lot sinnet ebbe ut. «Pappa liker det når du stryker ham over pannen.»

«Sånn som da jeg var liten?»

Med tårer i øynene ga Margo datteren et lite kyss på hodet og hvisket: «Ja.»

Hun listet seg ut av rommet og gikk med raske skritt så fort hun hadde lukket døren. Da hun løp ned trappen, så hun en mann som sto utenfor og betraktet hunden, der den satt på trammen og klødde seg intenst.

«Spiller det ingen rolle for deg at mannen min lever sine siste timer på jorden? Hva er det som er så viktig at jeg må undertegne på det?»

«Er dette boligen til Conor og Margo Clifford?»

«Ja.» Margo sukket utålmodig.

Han stakk hånden ned i vesken og rakte henne en hvit konvolutt. «Jeg skulle si at dere ikke må overse dette brevet.»

Hun fikk en elektronisk penn i hånden og skrev navnet sitt.

Ida kom nærmere. «Hva er det?»

«Samme det. Jeg må opp til Conor igjen.»

Margo slengte fra seg konvolutten på entrébordet.

Hun hadde ikke tenkt noe mer på det budet før hun sto der i svart, med Elsa ved siden av, og ventet på at kisten skulle bæres ned trappen. Da hun støttet seg mot entrébordet, kom hun borti konvolutten bak en vase med roser fra en av Conors mer gavmilde kunder. Etter at de siste gjestene var blitt dyttet ut, og hun hadde lukket døren sent på natten, tok hun med seg brevet.

Hun rev opp konvolutten og skumleste brevet mens hun gikk gjennom hallen.

Da bråstoppet hun, og opprørt leste hun ordene om og om igjen.

Pusten satte seg fast i halsen, og hun snublet inn på kjøkkenet. Hun famlet etter kjøkkenstolen og klarte å få satt seg. Elsas jakke hadde falt ned fra kroken ved bakdøren og lå i en haug på gulvet, en høy stabel med servietter vinglet på det lille bordet ved siden av komfyren. Halvtomme ølflasker, kopper og glass dekket hele kjøkkenbordet, og et fat med oppskåret fruktkake sto midt blant alt sammen. Den grønne glasskålen med epler sto ved siden av – gjenglemte, innskrumpete og skrukkete. Hunden hadde dumpet ned i lenestolen i det innerste hjørnet og logret slapt med halen. Kondolansekort lå i en stabel, og øverst lå Idas liste over dem som hadde vist omtanke, slik at takkekortene havnet rett når de kom så langt.

Margo ristet på hodet og tvang seg til å lese brevet på nytt, ord for ord. Det kriblet i kroppen av frykt, hun ble tørr i munnen, og ordene svømte for øynene slik at det føltes som om hun hallusinerte, som om slitenheten omsider hadde tatt overhånd. Hun la brevet ned på bordet, gned seg i øynene og rullet med skuldrene. Utenfor hørtes et hest fugleskrik idet morgenlyset kom med de første strålene.

Med en brå bevegelse rasket Margo med seg brevet og gikk ut til salongen, til fløyelsstolen ved vinduet. Hun likte å tenke gjennom alle problemer i grublestolen, og salongen var en rolig oase for tankene. Det var der hun satt i flere timer før hun fortalte Conor at det ikke var mer de kunne gjøre. Det var der hun hadde bedt om styrke til å gi Elsa den samme beskjeden. Nå hadde hun sittet der i to–tre timer og lurt på hva i all verden hun skulle gjøre med brevet, men fortvilelsen lammet tankene, så hun gjorde ikke annet enn å sitte der og tviholde i brevet.

Hun tvang seg til å lese det enda en gang. Hvert ord fikk den første bølgen av sorg og fortvilelse til å vokse seg større.

Hvem kunne finne på å be henne om noe akkurat nå? Det de ba om, kunne hun ikke gjøre, hun nektet. Hvordan våget de å plage henne nå? Hvordan våget de å bry henne med et tvers gjennom tåpelig krav? Det var rett og slett uforskammet. Hun rev brevet i to, i fire, i bitte små biter, og plukket opp hver eneste lille del fra fanget og la dem i hånden.

Margo kjente hvordan sorgen rev og slet i henne, og en avgrunn av ensomhet og tomhet åpnet seg og fortærte henne.

Kråkene skrek høylytte kra utenfor, mens hunden tuslet inn og sank sammen ved føttene hennes.

«Mamma, går du i den drakten fremdeles?» Elsa sto i pysjamas i døråpningen og gned seg i øynene.

«Jeg må ha sovnet. Jeg kom aldri så langt at jeg fikk skiftet.»

Hun stakk knyttneven ned i lommen og slapp papirbitene ned i dypet. Så strakte hun ut armene og smilte da Elsa løp inn i omfavnelsen.

Kapittel to

Bowling Green i Ohio. To uker tidligere

Cassandra Richards var så bekymret at hun hadde røykt to sigaretter på rappen, og nå stresset hun med teite småting. Det var derfor hun hadde trukket fram en stol for å rekke opp til øverste hylle i skapet og ta ned den store røde vesken.

Hun likte ikke den vesken engang. Hun hadde fått den av Charles forrige høst. Den var stor og prangende med en rund gullspenne. Når hun holdt i den nå, og neglene boret seg inn i kunstlæret og spennen stakk henne i magen, følte hun seg bare dum.

Etter så mange år sammen ble det altså sånn. Charles hadde ikke tatt ordentlig farvel engang.

Det var klamt og varmt inne på advokatkontoret til Dale Winters – viften suste formålsløst i hjørnet og sveipet borti persiennen slik at den slo mot vinduskarmen, og baksiden av lårene klistret seg til plastsetet. Hun var tørr og ekkel i halsen, hadde vondt i hodet og kjente seg sliten mens hun satt og ventet.

Tilly sendte en melding, og en liten stund føltes alt normalt. «Karen sier at jeg kan få vafler før middag. Husk at det er filmkveld i kveld.»

Dale Winters, en liten og solid mann, sto i døråpningen og ropte henne opp med mild stemme. «Cassie, bli med inn på kontoret. Hvordan står det til med deg i dag?» Han prøvde å høres munter ut, men det var noe ved stemmen hans som gjorde henne nervøs. «Hvordan går det med Tilly?»

Cassie så på ham. «Bra. Karen passer henne etter skolen. Jeg sa til Tilly at jeg måtte gjøre noen ærend, for jeg ville ikke gjøre henne urolig.»

Dale svarte ikke. «Jeg skal være ærlig mot deg, Cassie, Charles går hardt til verks.»

Hun lot som om hun så på de innrammede bildene på veggen bak ham mens hun prøvde å kjøpe seg litt tid. Avledningen fungerte, så stemmen hørtes forbausende rolig ut da hun åpnet munnen.

«Er han ikke nødt til å betale barnebidrag for sin egen datter?»

«Jeg skulle ønske det var så enkelt, Cas. Han har skaffet seg advokat.»

«Men hva med Tilly?»

Dale Winters kremtet. «Charles hevder at Tilly ikke er hans, så han nekter å betale barnebidrag.»

Håndvesken måtte ha glidd ut av hendene hennes, for hun hørte at den raste i gulvet, og at spennen sang mot metallbeinet på stolen. Ordene satte seg fast i munnen, og setningene klebet seg sammen i halsen før hun kunne få dem ut. Magen knøt seg, og det var like før hun måtte kaste opp.

Dale reiste seg og gikk bort til vannkjøleren. «Går det bra med deg, Cassie?»

For et idiotisk spørsmål, tenkte hun, for hvordan kunne det gå bra?

Stemmen hans var langt unna. Han prøvde å gi henne et pappkrus med vann, men hun tok ikke imot.

«Charles vil ha en farskapstest, men det er til fordel for oss. Han kan ikke åle seg ut av resultatet.»

«Hvordan kan han i det hele tatt tvile på det? Vi var barndomskjærester.»

«Det er bare taktikkeri, vet du. Advokaten hans, Harry Mitchell, har rykte på seg for sånt, så dette er en av Mitchells smålige, ufine og stygge taktikker. Det eneste svaret er å ta prøven og motbevise påstanden hans. Deretter krever vi Charles for alt han eier og har.»

«Hva er det som feiler ham, Dale? Vi er jo familien hans.»

«Ikke tenk på det, Cas. Mitchell er ekspert på å sjokkere for å tvinge gjennom et lavt oppgjør. Det er på tide å avsløre bløffen.»

Cassie reiste seg brått og vandret fram og tilbake som et dyr i bur. Hun trev tak i håndvesken og løp, hun braste gjennom resepsjonen og ut mot gaten.

Dale kom bak henne. «Hva med prøven, Cassie?»

«Hva med den?»

«Tilly må også ta den.»

«Hvordan kan han gjøre noe sånt? Hva skal jeg si til henne? Faren din er så gjerrig at han ikke vil betale for deg?»

«Han har rett til å kreve det, så det er best å gi etter. Det tas bare en prøve inni munnen, og hun trenger ikke å få vite grunnen.»

Cassie tenkte seg om. «Nei, hun må ikke få vite det, for hun elsker ham og savner ham noe forferdelig.»

Dale sukket og tørket seg i pannen med lommetørkleet.

«Tenk at hele verden går videre når faren til barnet mitt vil vende henne ryggen.»

Dale grep henne hardt om armen. «Vi kommer til å vinne denne kampen, bare vent og se.»

Cassie svarte ikke, men trakk seg unna og gikk bortover gaten med så harde skritt at det sved i fotsålene.

Hun lot som om hun hadde det travelt, men hun hadde ikke noe sted å gå.

Men så, da hun kom til City Car Sales, stanset hun.

Raseriet vellet opp, og plutselig gikk hun over gaten med bestemte skritt og smøg seg forbi en pickup som tok opp hele innkjørselen.

Hun kastet håret ut av øynene og gikk bort til den største bilen på området. Hun stakk hånden ned i vesken, tok opp sminkepungen og åpnet glidelåsen. Fingrene lette rundt til de tok et fast grep om pinsetten. Med ryggen mot bygningen gikk hun nærmere bilen. Hun visste at Charles alltid fulgte med fra vinduet i øverste etasje og ventet på det rette øyeblikket for å oppnå et salg.

Lakken var glatt og blank, og solen glitret i panseret. Hun gikk til angrep med pinsetten og skrapte av lakk i krusedull etter krusedull og knipset bort bitene mens en buktende, ujevn linje ble til. Seiersfølelsen vellet opp i henne mens pinsetten hvinte over metallet.

«Hva i helsike gjør du her, Cassie?»

Charles Richards rykket til da han hørte hvinet fra metall mot metall. Cassie presset mot pinsetten for å skrape enda dypere mens prikker av sølv og blått regnet ned på bakken.

«Kutt ut, den bilen er verdt titusener av dollar.»

«Hva med datteren din?»

«Kom deg vekk fra bilen, Cassandra. Dette er galskap.»

Han skulle til å dytte henne unna, men hun fortet seg å ta et skritt til siden.

«Svar, Charles.»

«Jeg har ikke tenkt å diskutere det her. Dra hjem, Cassie.»

Stemmen hennes var høy, hysterisk og ustø. Hun brydde seg ikke om at folk samlet seg i vinduene, at de fulgte med og avsa dom.

«Dra til helvete, Charles!» Hun ropte så høyt at det sved og stakk til i halsen.

Hun kunne se at han ble sint, for rødfargen spredte seg oppover halsen.

«Hold beskyldningene dine for deg selv. Jeg har rett til å slå tilbake slik jeg mener er best.» Ordene kom så hardt at en spyttboble samlet seg i munnviken.

«Hva med Tilly? Du har ingen rett til å såre henne.»

«Det handler ikke om Tilly. Jeg elsker Tilly.»

Munnen formet seg i et sleskt smil, som om han syntes synd på henne. Hun så seg rundt og grep tak i podiet, som fortsatt sto der etter feiringen av utvidelsen uken før. Det var laget av tynt tre, så det var lett å løfte det opp og hive det forover. Det seilte gjennom luften og krasjet inn i utstillingsvinduet så det singlet i glass.

Sjokkert stillhet.

En kvinne på fortauet applauderte høyt. Cassie slengte pinsetten mot Charles, før hun trengte seg forbi ham og gikk sin vei uten å vite hvor hun skulle.

«Fort deg, du, politiet er på vei!» ropte en mann etter henne. Et par i en bil vinket og tutet. Cassie begynte å løpe, stakk inn til venstre og så til høyre mens det begynte å verke i brystet. Svetten rant, men hun presset seg videre. Da hun kom fram til bilen, hadde hun mest lyst til å legge hodet mot rattet og grine. I stedet startet hun bilen og fikk den til å bykse framover i hastverket. Hun skalv og visste at hun ikke kunne være så oppskjørtet når hun kom hjem, så hun kjørte i stedet i motsatt retning og stanset ved jernbaneovergangen i utkanten av byen. Hun likte det rolige stedet: stengte lagerbygninger, tomme plattformer, og de eneste togene som kjørte forbi, var godstog som aldri stanset. Mens hun satt på den tomme plattformen, kom hun til å tenke på at hun og Charles hadde pleid å dra dit for å sparke og kaste steiner som tidsfordriv.

Det var deres faste sted. Mens de bodde i Europa, hadde de lengtet tilbake til det enkle livet. Det var derfor de flyttet hjem noen få måneder etter at Tilly ble født. Charles slo seg sammen med faren i familiens bilfirma, og livet gikk rolig videre fram til for en måned siden, da Charles sa at han gikk ifra henne.

Cassie tok opp en stein der hun satt, og kastet den så hardt at den traff en av stålskinnene i sporet med et høyt pling. Hun tok fram den medtatte røykpakken, stakk en sigarett mellom leppene og klappet på lommene for å finne lighteren. Da hun skjønte at hun hadde glemt den igjen i håndvesken i bilen, bannet hun og slengte den ubrukte røyken i sporet.

Hun hadde gitt slipp på Charles i håp om at han skulle legge krisen bak seg og vende tilbake til henne. Da hun fem dager senere ringte ham på jobben, fikk hun beskjed om at Charles var i New York, og da skjønte hun at han ikke kom hjem.

Han unnskyldte seg ikke da hun ringte til ham. «Jeg takker for meg, Cas. Du vet at det ikke har vært bra mellom oss på lenge. Jeg vil ut.»

«Hvis du sluttet å drikke …»

«Cas, det er slutt, nå begynner vi ikke å skylde på hverandre.»

«Hva med Tilly? Hva skal du si til henne?»

«Si at jeg er glad i henne, men at jeg trenger tid for meg selv.»

«Synes du ikke at du bør snakke med henne selv?»

«Det går ikke, Cas. Jeg kommer til å si noe feil.»

Etter det hadde hun ikke snakket med ham før i dag, så all kommunikasjon hadde foregått via advokatene.

Når Tilly spurte etter faren, hadde Cassie svart unnvikende til å begynne med, helt til en dag da den lille jenta sa det moren var redd for å sette ord på.

«Pappa har dratt ifra oss, ikke sant?»

«Ja.»

«Han sa ikke ‘ha det’.»

«Det er komplisert, vennen min.»

«Dro han på grunn av meg?»

Cassie hadde fortet seg bort til datteren og gitt henne en betryggende klem, men hun visste at det var lite trøst i ord og klemmer når Tillys hjerte var fullt av uro og usikkerhet.

Hun kastet en siste stein, så snudde hun og gikk tilbake til bilen.

Da hun kom hjem, satt nabokatten på verandaen, og i det borteste hjørnet lå alle lekene hun hadde glemt å rydde unna kvelden før. Cassie trakk pusten dypt og åpnet nettingdøren.

«Mamma, hvor har du vært? Du ble så lenge borte.»

Kapittel tre

Rathmoney i county Wicklow

Det var en gråværsdag i Rathmoney. Tåken pakket inn tretoppene, buktet seg over engene og innhyllet stedet i klam og sølvskimrende dis. Margo, som ikke trakk for gardinene om natten, fulgte med mens duskregnet la seg som et slør over huset.

Det virket passende at ensomhetens farge kom på besøk så kort tid etter at Conor døde, for grått sto helt perfekt til hjertet hennes.

Hun sto opp og skjøv opp vinduet slik at disen kunne innhylle henne også. Vinduet knakte før det lot seg dytte opp, og kald luft virvlet inn i alle fire hjørner av rommet. Tankene raste av sted, gikk gjennom brevet på nytt og bekymret seg for hvert eneste ord. Hun hadde kanskje revet i stykker brevet, men innholdet hadde satt seg fast i hodet, og kravet virket like søkt nå som da hun leste det første gang. Hun hadde stirret inn i mørket hele natten gjennom og prøvd å mane fram Conor for å ha noen å dele byrden med: Hun var ikke sikker på om hun klarte å bære den alene.

Da hun var ung, ville hun hoppe fra fly og ned i skyenes snøhvite mykhet, men nå skulle hun ønske at disen kunne omhylle henne og beskytte henne mot det som skulle komme. Hun sto og lot den kjølige luften bite i henne så hun dirret og skalv enda kraftigere.

«Mamma!»

Elsas langtrukne og høye rop tvang henne tilbake til virkeligheten, så hun lukket vinduet og fortet seg til datterens rom.

«Hva var den lyden?»

«Jeg luftet ut rommet.»

«Jeg har ikke lyst til å dra på sommerleir.»

«Vi må vende tilbake til hverdagen, vennen min.»

«Hvorfor det?»

Margo sluttet å legge sammen klærne på gulvet og satte seg på sengekanten.

«Pappa ville ha ønsket det.»

«Hvordan vet du det? Er det ikke det voksne sier når de ikke har noe godt svar? Pappa ønsket ikke å dra ifra oss.»

Margo trakk Elsa inntil seg og ga henne en god klem.

«Jeg vet det», hvisket hun inn i Elsas hår.

Elsa gravde hodet inn mot brystet hennes. De ble sittende sånn til Margo forsiktig gjorde seg fri.

«Vi må forte oss, ellers kommer du for sent.»

«Skal du lage frokost?»

«Jeg skal prøve.»

Hun visste hva Elsa mente. Hver morgen hadde Conor stått opp for å lage pannekaker før skolen, og han ropte opp til henne når de var klare, som om han var kokk på en restaurant.

Hun gikk ned trappen med tunge steg. Gulvflisene i hallen var kalde, og det var rått på kjøkkenet. Det luktet tjære der inne, en rest av hundefjert i luften. Labradoren Max krafset mot bakdøren, så hun slapp hunden ut for å tisse i blomsterbedet under vinduet.

Mens hun knekket egg, syntes hun at hun så Jack komme inn på gårdsplassen. Hun pisket de to eggene sammen med gaffelen, samtidig som hun sparket igjen bakdøren for å unngå noen samtale. Det var umulig å late som om alt var bra når den eneste grunnen til å stå opp plutselig kunne bli tatt fra henne. Enn om det var sant, det som sto i brevet? Bare tanken var ren tortur. Hunden dyttet opp døren og dumpet ned bak henne mens hun pisket eggene til gult skum. Conor likte å blande inn vanilje, men det hadde hun ikke.

Han var så flink med morgener – med morgenkåpen løst om seg, kaffetrakteren på og full fyr i komfyren.

En klatt med smør fikk frese i stekepannen mens hun gikk bort til trappen.

Elsa pilte bort til badet.

«Nå må du forte deg, vennen, for pannekakene er snart ferdige.»

«Jeg har ikke lyst på pannekaker.»

«Hva mener du?»

Elsa lente seg over gelenderet.

«Jeg har ikke lyst på pannekaker mer. Aldri mer.»

Ansiktet var grimete av tårer, og hun var rød i kinnene.

«Jeg har bare ikke lyst på pannekaker», hvisket hun før hun forsvant ut av syne. Margo sto i hallen og prøvde å holde tårene tilbake. Søte, snille Elsa, som var blitt tverr og gretten av sorg. Elsa, som nektet seg yndlingspannekaker fordi tankene prøvde å bearbeide et altfor stort tap. Hva kom til å skje hvis hun noensinne fikk vite om brevet? Kunne hun noensinne tilgi det? Kunne hun komme over det?

Et gjennomtrengende hvin fikk Margo til å skvette til. Hun løp ut på kjøkkenet og viftet febrilsk med et kjøkkenhåndkle for å få bort røyken som steg opp fra stekepannen med brunsvidd smør. Hun grep tak i stekepannen, slengte den i vasken og skrudde på vannet så pannen freste, spyttet og oste til svar. Hunden klorte på bakdøren igjen, så hun slo den opp mens hun stadig viftet med kjøkkenhåndkleet for å bli kvitt røyken.

Da røykvarsleren ga seg, lente hun seg sliten mot døren. Hun sto der fremdeles da Jack kom løpende fra uthusene.

«Går det bra?»

«Jeg glemte den teite stekepannen.»

Han betraktet henne forlegent der hun sto, barføtt i Conors pysjamas.

«Jeg drar for å sjekke gjerdet på det borteste jordet», sa han.

Hun nikket, og så gikk han mens han vinket til Elsa, som kom inn på kjøkkenet og slengte sekken på bordet.

«Hva var det som skjedde?»

«Ingenting.»

Elsa skar en grimase.

«Jeg vil ikke at de skal snakke om det.»

«De gjør ikke det. Jeg tok en prat med leirlederen.»

«Alle kommer til å se på meg.»

Margo bøyde seg og holdt om datterens skuldre.

«Alle er nok veldig forståelsesfulle, skal du se. Moren til Ava skysser deg dit, og jeg går ned og henter deg etter leiren.»

«Jeg liker ikke moren til Ava, hun spør og graver så mye.»

«Hun er den eneste moren som bor i nærheten. Vi må klare oss med henne.»

Elsa trakk på skuldrene og skvatt til da hun hørte en bil som tutet utenfor.

Margo trakk morgenkåpen godt om seg før hun åpnet inngangsdøren.

Rita Mangan bykset ut av førersetet og opp trappen med vidåpne armer for å gi Margo en klem.

«Du vet at jeg stiller opp når som helst på døgnet, stakkars. Ikke vær redd for Elsa. Har hun lyst til å bli med hjem til oss på middag etterpå?»

«Nei, men ellers takk.»

«Jeg tenkte at du kanskje trengte litt tid for deg selv.»

«Det er det siste jeg trenger, Rita.»

«Jeg tror bare at hvis Roger døde, hadde jeg ikke klart å stå opp engang, for ikke å snakke om å komme i vanlig gjenge igjen.» Hun ble taus. «Unnskyld, jeg bare babler i vei.»

Margo ristet på hodet. «Situasjonen blir verken verre eller bedre av det.»

Rita Mangan smilte og gikk ned trappen til bilen.

Margo dyttet Elsa i ribbeina, og jenta ble motvillig med.

Tårene presset på mens Margo fulgte bilen med blikket der den svingte hit og dit for å unngå hullene i innkjørselen. Livet deres hadde forandret seg fullstendig, men på andre måter var det helt likt. Labradoren Max klynket og hoppet opp, og dermed falt den svarte kransen på døren ned.

Døden var snodig, tenkte hun. Den kom med sånn dramatikk, men dro i stillhet uten å la noe være igjen, ikke annet enn sørgekransene. Hun bøyde seg og løsnet kortet med Conors navn fra kransen og lot hunden få resten.

Hun lukket døren og ble stående i hallen, hvor bestefarsklokken tikket tiden av sted og brakte henne lenger og lenger bort fra da Conor levde. Hun hadde aldri kjent seg så alene. Nå trengte hun Conor mer enn noensinne. Hvem andre kunne forstå? Hvem andre kunne kjempe imot de fremmede menneskene som ville ta livet ifra henne?

Hun gikk inn på kontoret hans og så ham for seg i en pause etter morgenpliktene på gården, bøyd over skrivebordet eller dypt konsentrert om å sette vognene på modelljernbanesporet.

Rommet hadde fortsatt hans lukt, en svak dunst av etterbarberingsvannet hans og en utendørslukt hun likte.

Hun satte seg ved skrivebordet og kjente skyldfølelsen velle opp fordi hun hadde revet i stykker brevet. Enn om Elsa fikk vite det om noen år? Hun kunne bli sint og lei seg. Hvis Conor hadde visst om brevet, ville han ha ropt og skreket, laget oppstyr, men hun ville bare at det skulle bli borte. Kanskje hun kunne selge og flytte slik at de ikke kunne finne dem, men hvordan kunne hun ta Elsa bort fra det hjemmet hun var glad i?

Da det banket lett på vinduet, skvatt Margo til.

Ida vinket muntert og holdt i en varm eplepai med den ene hånden og pekte på inngangsdøren med den andre.

Irritert gikk Margo ut til hallen for å åpne døren.

«Margo, hvordan går det? Jack var litt urolig for deg, så jeg fant ut at jeg skulle stikke innom. Gudene skal vite at jeg har tid nok. Jack gjør alt gårdsarbeidet, og nå er det ikke så mye husarbeid å ta seg til lenger. Jack sier at jeg burde finne meg noe å gjøre, kanskje få meg en jobb, men hvem vil ha en kvinne i sekstiårene?» Hun stanset for å trekke pusten. Da hun fortsatte, var det med mild stemme. «Beklager at jeg prater sånn, jeg er nervøs, men jo flere du har rundt deg nå, desto bedre er det.» Ida stanset etter det første skrittet inn i hallen. «Det er ikke meningen å trenge meg på. Jack sa …»

Margo løftet armene oppgitt i været og trampet inn på kjøkkenet.

Ida plukket på kjøkkenhåndkleet rundt den varme eplepaien og var ikke sikker på om hun skulle følge etter. «Jeg setter den bare her.» Da det ikke kom noen lyd fra kjøkkenet, satte hun formen på entrébordet, brettet sammen kjøkkenhåndkleet og la det i håndvesken. «Jeg drar nå. Ring når du er klar», sa hun og ventet litt i tilfelle det kom et svar.

Suset fra inngangsdøren før den smalt igjen, fikk Margo til å sprette opp.

Hun burde ikke behandle Ida på den måten.

Hun småløp bortover hallen og åpnet døren med et rykk. Ida hadde bare nådd til hushjørnet, for hun hadde stanset for å klappe hunden.

«Beklager, Ida, det var ikke meningen å være frekk.»

Ida ble stående. «Jeg vet det, Margo, det er ikke så lett. Jeg tar det ikke ille opp.»

Margo ble fristet til å fnise, for hun visste at Ida tok det svært ille opp. «Kom inn, så spiser vi litt pai.»

Ida rettet seg opp og gikk med stive skritt bort til trappen. Da hun nådde fram til Margo, la hun hånden på armen hennes. «Er du sikker på at jeg ikke trenger meg på?»

«Jeg er sikker, Ida.»

«Vi stiller opp, Jack og jeg, når som helst på døgnet, det vil jeg at du skal vite.»

«Jack fortalte deg om de mislykkede pannekakene mine, skjønner jeg.»

Ida humret. «Kanskje jeg burde gi deg opplæring. Det er problemet når den ene er så god til å lage mat, da går de andre sultne når …» Hun rødmet og slo hånden for munnen. «Jeg sier så mye dumt, men det er ikke vondt ment.»

Margo ristet på hodet og gikk foran inn på kjøkkenet.

Hun tørket av en plass ved bordet og ba Ida om å sette seg.

Ida så seg rundt i rommet og fanget inn oppvaskbenken og de tre radene med skitne tallerkener som sto stablet fem i høyden, veltede esker med frokostblanding, tomflasker og ølbokser over hele bordet og restene etter en melkekartong som hunden hadde tygd på og slengt ifra seg på gulvet.

Ida sukket og pekte på bunken med kort på skjenken. «Jeg kan godt hjelpe deg hvis du vil, for du må få av gårde takkekortene. Det er forventet av deg.»

Margo trakk på skuldrene. «Senere. Foreløpig er det andre ting det haster mer med.»

Ida reiste seg, åpnet oppvaskmaskinen og begynte å sette inn i den.

«Det der trenger du ikke å gjøre.»

«Jeg trenger ikke, men jeg har lyst. Når Elsa kommer hjem, vil du at hun skal komme til et hjem, ikke til noe som begynner å ligne på en studenthybel. Noe av det er fra begravelsen», sa hun og tok kakefatet, gikk bort til søppeldunken og lot kakestykkene falle ned.

Margo svarte ikke, men satte seg i lenestolen, dro beina oppunder seg og betraktet Ida mens hun stelte på kjøkkenet.

Ida stilte de tomme boksene og flaskene ved siden av søppeldunken og mumlet for seg selv: «Jeg skal få Jack til å stikke innom senere og levere dem til gjenvinning.» Så flyttet hun oppmerksomheten til benken og løftet skålen med de innskrumpne eplene. «De har sett sine beste dager», sa hun for seg selv og kastet dem i søppelet.

Da Margo ikke sa noe, snudde hun seg brått.

«Himmel, hva er det nå jeg har sagt?»

Margo gikk bort til vasken. Hun lot kaldtvannet renne, så skvettet hun vann i ansiktet. Etter en stund skrudde hun igjen springen og tørket seg med et papirhåndkle. Hun nølte til å begynne med, men ordene vellet fram, og hun kunne ikke holde dem inne lenger.

«Å Ida. Hva skal jeg gjøre? Jeg har et stort problem.»

«Hva mener du?»

Margo knyttet nevene og travet mellom bordet og komfyren mens hun trakk pusten godt inn for å roe seg ned.

«Hvis det er penger, vet du vel at vi ikke lar deg gå blakk?»

Margo slapp ut en merkelig latter. «Jeg skulle ønske det var det, Ida.» Hun dumpet ned igjen i lenestolen inntil komfyren. Ida stilte en kjøkkenstol ved siden av henne og satte seg, men Margo merket at behovet for å betro seg ble mindre.

«Vi er her for å hjelpe til. Du kan trygt fortelle alt til Jack og Ida.»

«Jeg vet det. Jeg er lei for det. Det er ikke det at jeg ikke stoler på dere. Jeg vet ikke hvordan jeg skulle komme meg opp hver dag uten dere to, men …»

«Du er ikke klar.»

Margo nikket.

«Det rette tidspunktet er når du kjenner deg klar til å si det.»

Ida gikk for å sortere haugen med klesvask på bordet mens Margo tørket tårene og konsentrerte seg om å puste ordentlig. Etter en liten stund reiste hun seg og gikk inn i salongen for å ringe advokatkontoret Kiely Kileen. Hodet verket, og det knøt seg i magen da hun ba om å få snakke med advokaten sin, Samantha Kiely.

«Hun er i retten i hele dag. Jeg kan gi deg en avtale på fredag», sa sekretæren.

«Det er jo flere dager til.»

Hun hørte ikke svaret, bare mumlet at hun tok imot avtalen, og fortet seg å legge på før det ble tydelig hvor fortvilt hun var. Hun prøvde å søke tilflukt på Conors kontor, men Ida ventet på henne i hallen. Margo skjønte på uttrykket hennes at hun ville snakke.

«Du trenger et prosjekt for å komme deg gjennom de neste månedene.»

Da Margo sa at det verken fristet eller var nødvendig, løftet Ida hånden for å stanse henne.

«Bare la meg snakke ferdig først.»

Margo kjente seg tom og klarte ikke å yte motstand, så hun ble stående med armene i kors.

«Conor snakket alltid om å gjøre Rathmoney House om til et eksklusivt bed and breakfast, så hva med å virkeliggjøre den drømmen nå?» Ida tok en liten pause, men da det ikke kom noen reaksjon fra Margo, fortsatte hun. «Påbygget er ferdig, så det eneste du trenger, er møbler og en grundig vårrengjøring av hovedhuset.» Hun lot hånden gli over trepanelet. «Hvis du behandler hver eneste kunde som om han eller hun er en inspektør, kommer du til å lykkes», sa hun og viste fram møkkete fingre.

«Jeg tror ikke jeg er klar til å varte opp gjester. Jeg kan knapt passe på meg selv og Elsa.»

«Det er der jeg kommer inn. Jeg kan hjelpe deg, jeg kan få alt i gang og drive det bak kulissene.»

«Men hva gjør vi med maten?» spurte Margo opprørt og grep Ida om armen. «Jeg kan kanskje klare å lage frokost, men jeg kommer aldri til å kunne servere middag.»

Ida smilte bredt. «Jeg trodde aldri du skulle spørre. Jack fikk meg til å love at jeg ikke skulle si noe, for kanskje du hadde dine egne planer.» Hun stakk hånden i lommen og tok opp et maskinskrevet ark. «Jeg satte sammen en enkel meny i går kveld i tilfelle du sto fast. En av tertene mine til dessert, og kanskje en enkel, hjemmelaget suppe til forrett. De kommer til å like at ingrediensene kommer fra din egen hage. Til hovedrett kan vi tilby tre muligheter: oksesteik, kyllinggryte, men vegetarretten har jeg ikke kommet på ennå. Enn om jeg lager lasagne? Vi kan jo spise den selv hvis de ikke vil ha den.»

Ida nølte. Hun skulle til å gi arket til Margo, men så ble hun usikker igjen. «Jeg håper at jeg ikke er for framfusende, for du har kanskje dine egne planer.»

Margo lo høyt. «Den eneste planen jeg hadde, var å prøve å slippe unna med noen ferdigretter og håpe at de ikke kom til å merke det.»

«Garantert katastrofe, så det lar jeg deg ikke få lov til.»

«Jeg kan ikke be deg om å gjøre alt dette, Ida, du har nok å styre med på din egen gård.»

Ida smilte bredt og gikk rundt som om hun var en tv-vert. «Du må få tak i et fint skilt også. Det er uhyre viktig å være synlig fra veien når folk kjører forbi.»

Margo begynte å le. «Jeg tviler på at det er mange forbipasserende som trenger overnatting på en landevei mellom Greystones og Rathmoney.»

Ida så nedslått ut, der hun sto og plukket på det gylne gardinstoffet i salongen. «De må få lyst til å kjøre denne veien. Conor så tydeligvis potensialet siden han investerte i det.»

«Han hadde store planer, men jeg er ikke Conor.»

Ida gikk over det persiske teppet. «Margo, akkurat nå kan det hende at det er en utfordring du trenger.»

«Kanskje det.»

Ida gned seg spent i hendene.

«Det er så mye å gjøre. Hvor får jeg tak i møbler?» spurte Margo forvirret.

«McCarthys i Main Street. Dan kan sikkert hjelpe deg.»

«Men Ida, jeg har ikke råd til noe derfra.»

«De fine møblene der passer perfekt på Rathmoney.»

«Ikke hvis jeg ikke har råd til dem.»

«Jeg kan se på det. Jeg er sikker på at Dan er villig til å inngå en avtale, for det er ikke akkurat kø utenfor butikken.»

Ida ville tydeligvis ikke presse Margo for langt, så hun sa at det var best hun kom seg hjem og lukket døren etter seg. Margo gikk opp trappen og stanset ved vinduet for å se naboen forte seg nedover innkjørselen. Hun var ikke sikker på hva de gikk i gang med, men Ida hadde rett, det ville bli en avledning når hun trengte det som mest. Ikke bare en avledning fra den uutholdelige sorgen over Conor, men en pause fra brevet og den fortvilelsen det hadde brakt inn i huset.