Solveig Sundset

5

Himmelbrann

Nåde

Personer

På Hofstad

Kristin Johannesdatter Hofstad

Johannes Hofstad, Kristins far (død)

Margit Hofstad, Kristins mor (død)

Sigurd, Kristins lillebror

Marthe, Kristins lillesøster

Andre

Bertine Land, hushjelp

Ingebor Vik, husholderske

Lauritz Einarsen, skipsbygger

Greger Einarsen, Lauritz’ sønn

Louise Einarsen, Lauritz’ datter

Andreas Parnemann, doktor

Aslag, dreng (død)

Nils, dreng

Lensmann Truelsen

Kjøpmann Valklev

Klaus Brede, tømmermann

Thorvald Broch, skogeier

Theis Broch, hans sønn

På Jarlsberg gods:

Herman Müller, hussekretær

Ebrikka, husmor

Lina, Ebrikkas datter

Nikoline, Trulte, Anne, Isa og Gunvor, tjenestejenter

Martin Nytind, stallmester

Halvor Nytind, Martins sønn, stallkar

Herr Hedmann, «den gamle»

Slik sluttet forrige bok:

Trulte så opprådd ut, hun plukket nervøst på fingrene sine. «Kristin, jeg trur du må komme. Jeg veit ikke …»

Nå så Kristin at stalldørene sto på klem. Noen der ute beveget seg usikkert mot dem. Med ett ble hun fylt av en voldsom forutanelse. Hun albuet seg gjennom forsamlingen, trukket ubønnhørlig mot de halvåpne dørene. Da hun nådde frem, falt hele hennes verden sammen – samtidig som den i et drømmeaktig øyeblikk ble hel igjen.

Der, som to alver fra en verden langt bortenfor denne, sto to forfrosne skikkelser. Marthe og Sigurd.

Kristin sank langsomt ned på kne. Marthe skjøv Sigurd et halvt skritt frem. Han slapp henne og sprang inn i Kristins åpne armer.

Kapittel 1

Jarlsberg, desember 1783

Ikke en lyd hørtes i stallen. Ingen musikk. Ikke et ord. Ikke et kremt. Kristin kjente Sigurd dirre i armene hennes. Heller ikke fra ham kom en lyd, annet enn den korte, hektiske pusten hans. Åndedrettet til den som likevel ikke druknet. «Gutten min,» hvisket hun. «Du er trygg nå.»

Lillebroren klamret seg til henne som om det sto om livet. Hun kastet et blikk over skulderen hans, og så noen legge et teppe over Marthe. Det var ingen tvil om at hun var kald, og for tynt kledd, men lillesøsteren var rank og blikket klart.

Kristin forsto i et glimt at noe hadde hendt, noe som hadde snudd opp ned på alt og tvunget småsøsknene til å ta seg hit alene. Hun kjente det grove gulvet, som for et øyeblikk siden var et åsted for lek og dans, mot knærne, og tenkte kun to klare tanker. Den ene var at søsknene var trygge – akkurat nå. Den andre var at hemmeligholdet og de andre løsningene hun hadde sett for seg, måtte forkastes.

Det svimlet for henne. Hun trakk pusten dypt, samlet seg og kom seg på beina. Nå måtte hun handle. Hun grep lillebrorens hånd og trakk ham raskt med seg mot døren, der Marthe sto som en liten alv, med store øyne og teppet om skuldrene.

«Kom, Marthe. Bli med meg,» sa hun lavt og tok lillesøsterens iskalde hånd i sin. Sammen med søsknene forlot hun stallen og gikk ut i den svarte, kalde kvelden. Hun kjente de andres øyne i ryggen, og trakk vinterluften inn i et dypt gisp.

Da hun åpnet døren til gangen og trakk barna videre med seg mot kjøkkenet, kjente hun at hele kroppen hennes ristet, både av kulde og av følelser. Hun skyndte seg å trekke en av benkene frem foran ovnen, der det fremdeles knitret i glør, og la på ny ved. Uten å si noe, fikk hun plassert dem der, og trakk Marthes teppe over begges skuldre. Så fylte hun suppeboller til dem, og brøt store biter av det nybakte brødet.

Suppen var bare lunken nå, og godt var det, for hendene hennes skalv så suppen skvalpet over fingrene. Hodet hennes var lett og svakt syngende. Et sted langt der inne forsto hun at det skyldtes drikken, oppspiltheten, den sitrende, tette dansen med Halvor, og til slutt sjokket ved synet av søsknene. Det var som en drøm – en forvirrende virvelvind av en drøm, og hun var både til stede og på siden av seg selv samtidig. Spørsmålene raste rundt i henne, stanget mot hverandre som forvirrede svaler.

Hun sa ingenting, lot bare søsknene spise forslukent av den kraftige, nærende maten. Hellige Fader. Hva nå?

Da de var ferdige med maten, pustet de begge som om de hadde sprunget, og øynene blunket matt mot henne. Hun satte seg mellom dem og la armene om dem. «Gudskjelov at dere er her,» sa hun stille. «Nå skal jeg passe på dere. Hva hendte, Marthe?»

Marthe fortalte. Med skjelvende stemme til å begynne med, men så var det som om maten og varmen og erkjennelsen av at hun var trygg, sank inn over henne, og røsten ble fastere.

Ingebor var stadig blitt mer skremmende å være i hus med, kunne Marthe fortelle. Hun begynte å hale dem opp midt på natten og samle dem til salmesang i stuen. En morgen hadde hun nynnende sydd Sigurds skjorteermer fast til buksen hans, slik at han ble sittende som en dukke, ute av stand til så mye som å klø seg. Ofte hørte de henne føre høyrøstede samtaler ute på tunet, uten at det var andre enn Ingebor selv til stede.

Men det som hadde skremt Marthe mest, var at Ingebor samtidig var så hverdagslig. Hun hadde gjort det alminnelige husarbeidet, laget den alminnelige maten, ført høflige og alminnelige samtaler med håndverkere og budgutter som kom på døren.

Det var denne skremmende oppførselen som til slutt hadde fått Marthe til å ta Sigurd med seg ut i vinternatten, etter at Ingebor hadde gått tidlig til sengs.

Kristin kjente at det gikk kaldt nedover ryggen da hun så likheten mellom Marthes flukt med lillebroren, og hennes egen. Hun tenkte over det søsteren hadde fortalt, og forsøkte å se for seg Ingebor slik hun selv husket henne. Hadde det vært tegn til denne galskapen da, eller var den kommet snikende som en tyv om natten? Kanskje. Eller kanskje hadde hun sett tegn til det, uten å feste seg ved det. Men det hadde jo ingen betydning nå. Marthe hadde gjort det eneste rette. Nå var det Kristin som måtte beskytte dem, tenke raskt, greie å snu på planene.

Hun klemte dem inntil seg og sukket dypt. Alle hadde sett dem. Det var bare et spørsmål om tid før nysgjerrigheten deres ville ta overhånd, og de ville komme og spørre. «Jeg skal gjemme dere her,» sa hun lavt. «Men dere må forstå at det må være en hemmelighet. I natt sover dere inne hos meg, men i morgen må dere gjemme dere. Hør godt etter nå. Dette er hva vi skal gjøre …»

*

«Sover dom?» Isa lente seg forsiktig frem og så på de to barna som lå under samme teppe i Kristins underkøye.

Kristin satt på sengekanten. Hun nikket. «Ja, de var helt utmattet,» svarte hun dempet.

Gunvor, Trulte og Anna kretset rundt dem på trippende tær, for ikke å vekke de to barna som så overraskende var havnet midt iblant dem. Nysgjerrigheten overvant lysten på dans og moro en stakket stund, men da det ikke hendte noe mer, trakk de langsomt ut igjen. Festen var ikke på langt nær over ennå.

Det hadde ikke blitt vekslet mange ord, annet enn noen hviskende spørsmål om dette var Kristins søsken, noe hun hadde nikket bekreftende til.

«Vad har hendt, Kristin?» spurte Isa, som fremdeles var igjen.

Kristin trakk på skuldrene. «Det har vært uro hjemme, og det ble for mye for Marthe,» sa hun. «Det … jeg kan ikke gå inn på det …»

Isa ristet forstående på hodet. «Jag förstår. Men hva skal du gjøre med dom?»

Kristin sukket og rettet varsomt på teppet som dekket søsknene. «Vel, her kan de ikke bli. Jeg skal sende dem hjem i morgen tidlig. De klarer fint å ta seg dit på egen hånd, men jeg skal undersøke om noen kanskje skal kjøre, og kan ta dem med.»

Isa så langt på de to i sengen. «Usch,» sa hun. «Dom gikk helt hit for å være sammen med sin stora syster …» Hun så beveget ut.

Kristin måtte ikke virke berørt – det var jo meningen at det skulle se ut som om søsknene var kommet hit på et innfall, mens virkeligheten var en helt annen. Hun tvang frem et litt oppgitt smil.

«Marthe har alltid latt følelsene løpe av med seg,» sa hun, «men det går raskt over igjen. De får de sove her til i morgen, så ser nok alt lysere ut.»

Litt etter unnskyldte Isa seg og gikk tilbake til festen igjen. Hun kastet et omsorgsfullt blikk på de to små, før hun lukket døren bak seg. Kristin trakk et lettelsens sukk, og reiste seg for å legge i ovnen. Det var først nå virkeligheten sev inn i henne og fylte henne med en stille jubel. Nå var de her! Det hadde skjedd så raskt at hun ikke hadde maktet å ta det inn over seg. Hun satte seg forsiktig på sengekanten igjen, og pustet dypt inn og ut. Kjente noe slippe taket – og samtidig noe nytt stramme til. Tenk klart nå!

Da hun var helt sikker på at søsknene sov tungt, og at det var trygt å forlate dem, reiste hun seg. Igjen måtte hun finne Halvor, tale med ham og få ham med på den nye ideen. Først når det var gjort, kunne hun tillate seg å tenke på det som var blitt avbrutt mellom dem. Kanskje ville det ikke være for sent å finne tilbake til stemningen på dansegulvet.