Signaler 2019

Eivind Hofstad Evjemo (red.)

Tiril Klunderud: prosa

Anngjerd Rustand: dikt

Camilla Bogetun Johansen: prosa

Karen Nikgol: romanutdrag

Priya Bains: dikt

Ingrid Tørresvold: romanutdrag

Fredrik Lilleby: romanutdrag

Therese Bakkevoll: prosa

Bendik Vasstein Carlsen: kortprosa

Erik Skjævestad: novelle

Eivind Aalen Øi: langdikt

Sigurd Stranda: prosa

FORORD

Å skrive litteratur handler om å finne det nærmest umulige balansepunktet mellom språk og form. Ofte skjer det at flere måneders arbeid er forgjeves og må strykes eller radikalt skrives om, fordi formen underveis har endret karakter. For en Signaler-debutant må beslutninger tas raskt, bare i løpet av en måned må man definere hva det er man egentlig driver med, hva som er viktig og må med, og hva som ikke er det og må vekk. Det som er med på å framprovosere hastighet i en slik prosess er selvfølgelig at debutanten, i det øyeblikket han eller hun blir antatt, tvinges til å se sine tekster gjennom andres blikk; først mitt, men så sett gjennom nye og ukjente lesere.

Det å være redaktør gir meg det sjenerøse mandatet å være en aktiv spørrer: Hvorfor er det sånn? Hvorfor trenger du dette? Hvem snakker og hvem snakker ikke? Dette er enten for å beskytte nerven i en stemme, vaske fram kompleksiteten i et blikk eller dyrke spenningen i en godt fortalt historie. Jeg er alltid interessert i å finne kjernen i prosjekter, fordi jeg som forfatter selv vet hvor vanskelig det er å se seg selv utenfra.

Å skrive handler tidvis om å skamme seg over hvor dårlig man er, hvor tafatt man krøker seg i bunnen av glasset i sine spede forsøk på å lykkes. Det handler om selvforakten i det å hele tiden stå opp for og lure seg til å tro at man har noe som verden trenger. For å overleve som forfatter mener jeg det, foruten stort litterært talent, kreves en like stor evne til tålmodig og skamløst å arbeide seg gjennom sin tvil. Årets Signaler-debutanter har klart dette og viser frem 12 vakre, gåtefulle og storslåtte måter å tvile fram en ny litteratur på.

For å gjøre et kort sveip:

KAREN NIKGOL undersøker arkitektonisk mimesis i hvordan Charles Garniers Pariseropera har blitt kopiert gjennom historien.Teksten viser hvordan arkitektur – som litteratur og all kunst – aldri er et rent uttrykk for opphavsmannens geniale ideer, men hybrider satt sammen av mange viljer, blikk og estetikker. ANNGJERD RUSTAND skriver i ett av sine dikt om Nazcalinjen som er en samling med 300 geoglyfer i Nazcaørkenen i Peru, som innehar en gåtefull karakter som både kommuniserer med dem som lever to tusen år etter, men også holder mye skjult. Det er i spennet mellom det ukjente og det kjente – tegnet og språket – som Rustand søker seg mot. Langt fra oldtidens ørkeninskripsjoner blir sorenskriver i Fløtterud tingrett, Helge Kaspersen, «bitt av fotobasillen»; og i ly for sine kollegers mistenksomme blikk, monterer han opp sitt fotoapparat og vender sitt snodige og merkelige blikk ut mot verden (FREDRIK LILLEBY). Også langt fra oldtidshistorien går en ung jente og vekker sin far som har lagt seg i en sommeråker for å få en etterlengtet pause fra et slitsomt familieselskap. I TIRIL KLUNDERUDs langsomme og presise prosa føres vi tett inn i det man kan betegne som både barndommens alvor og i barndommens døs. Også langt fra oldtidshistorien forsvinner en meteorolog i løse lufta uten å legge igjen noe mer enn et pass, en lommebok og et fotografi av tåke til de etterlatte (BENDIK VASSTEIN CARLSEN).Tettere på et mytologisk univers finner vi PRIYA BAINS dikt, som nikker til Sapfo og Virginia Woolf, i det som kan leses som både et feministisk dannelsesprosjekt, en poetikk eller bare som vakre dikt i skjæringspunktet mellom det narrative og det fragmenterte. I novella «Sov godt da, Gunnhild, god natt» trer vi inn i virkeligheten til Gunnhild, som er en voksen funksjonshemmet kvinne som bor på en institusjon og som i mangel på å ha andre mennesker nær seg, kompenserer ved nitid nerding rundt Titanic-forliset, litt triste telefonsamtaler med familiemedlemmer og onanering til menn hun aldri får (ERIK SKJÆVESTAD). I en annen tekst kan man ta opp forfølgelsen av Alma som lunter rundt i Veitvet- og Linderud-området, et helt vanlig dag i livet, mens hun bærer en stille forventning om kjærlighet i et lakonisk og stille sinn (INGRID TØRRESVOLD). I langdiktet til EIVIND AALEN ØI føres vi til stranden der en surrealistisk stemme ber leseren om oppmerksomhet, før han går i gang med å ralle fra seg en bilderik og virtuos selvportrettsmonolog. I teksten til CAMILLA BOGERUD JOHANSEN setter en ung jente seg i bilen sammen med sin tante og hennes venninne for å besøke den så særdeles ueksotiske Töcksfors. Det ender ikke bra. I THERESE BAKKEVOLLs tekst er vi igjen tilbake på institusjon der en mystisk hovedperson observerer og lytter til historiene til traumatiserte syriske flyktninger og norske galninger, mens hun med jevne mellomrom reflekterer rundt et skipsforlis fra andre verdenskrig. I SIGURD STRANDAs novelle «Jeg syns du skal ro» møter vi en hovedperson som i avmakt over ikke å ha fått innfridd sin avdøde fars siste ønske, rent fysisk sjøsetter sin sorg ved å forsøke å ro seg ut på sjøen, men mislykkes.

Jeg vil også takke studentene ved Bachelor på Kunsthøgskolen i Oslo (KhiO) for samarbeidet og gratulere Abirami med det vakre vinnerdesignet. Jeg vil også takke professor ved KhiO Martin Lundell, redaktør i Cappelen Damm Marte Finess Tretvoll og Cappelen Damms faste husdesigner Elisabeth Bjone.

God lesning!

EIVIND HOFSTAD EVJEMO