Poppy Alexander

25 dager til jul

Oversatt av Miriam Claire Lane

Poppy Alexander

25 dager til jul

Oversatt av Miriam Claire Lane

Til Jonathan

Poppy Alexander skrev sin første bok som femåring. I skoletiden fikk forfatterkarrieren et langt opphold, og etter å ha studert klassisk musikk ved universitetet besluttet hun at musikkens verden ville klare seg bedre uten henne, og ga seg i stedet i kast med markedsføring, kampanjearbeid, lobbyvirksomhet og litt journalistikk. Hun har en antropologisk interesse for familie, venner og livet i landsbyen sin i West Sussex (se for deg en krysning mellom The Archers og Twin Peaks), der hun bor sammen med mannen sin, barna og et assortert utvalg av andre kjæledyr.

Daniel

Han så på kalenderen mens han trakk på seg jakken. Snart desember. Han lot seg ennå forundre over at tiden fortsatte å gå, at jorden fortsatte å dreie rundt sin egen akse, mens hver dag brakte ham lenger bort fra det forferdelige øyeblikket for ti måneder siden. Det øyeblikket da hun dro.

Det sies at døden er et sjokk selv når den er ventet, og det er sant. Han hadde vært forbløffet. Og det var den enkle delen, vantroen. Det vanskelige var det som fulgte etterpå. Sorgen, som kom i bølger, hver første merkedag så tung å bære … bursdagen hennes, bursdagen hans, og nå det største av alt. Julen.

Han lurte på om juletrejenta kom til å stå på det vanlige stedet sitt. Det ville være det fjerde året på rad at han passerte henne to ganger daglig, lenge nok til å kunne kalles en tradisjon. Av og til smilte han og møtte blikket hennes. De fleste dagene hadde hun vært opptatt, hun hadde snakket med andre kunder, og han hadde endt opp med å gå ubemerket forbi, med en underlig følelse av skuffelse som ble hengende ved ham resten av dagen. Og så, en lørdag tidlig i desember, kom den tradisjonelle «utflukten for å kjøpe juletre». Zoe foreslo alltid å gå den første lørdagen i desember, mens Daniel ville gå den andre, fordi han fryktet at treet skulle være dødt og bart innen julen kom. De gemyttlige diskusjonene pleide å ta til i slutten av november, og det var som regel Zoe som gikk av med seieren. I fjor måtte han trille henne dit i rullestolen, godt inntullet mot kulden, fordi hun hadde så fryktelig dårlig blodsirkulasjon. Hun hadde vært konstant blå på leppene, som om hun hadde spist bjørnebær, og rød i kinnene i en slags parodi på sunnhet, men bevegelsene hadde allerede vært langsomme og stemmen svak.

Juletrejenta hadde hilst på Zoe som om alt var som før, hun hadde ertet henne for luen, oversett rullestolen, og hadde helt naturlig huket seg ned for å komme på høyde med henne. Hun hadde konsentrert seg for å høre ordene Zoe hvisket frem, og hadde spøkt med at hun selv var treg i oppfattelsen da hun måtte be Zoe gjenta noe. Juletrejenta lot aldri som om hun forsto noe når hun ikke gjorde det. Ikke som andre, som ble forlegne og avfeide Zoe med et overdrevent smil og et nikk. Zoe syntes de var idioter, og Daniel var enig. Nei, juletrejenta hadde vært annerledes.

I fjor hadde de som alltid engasjert seg ivrig i spørsmålet om hvilket tre de skulle velge. De hadde tatt for seg et uendelig antall trær og studert formen, høyden, tettheten og det generelle utseendet inngående. Så ble en liste over de nominerte kandidatene utformet, og stemmegivningen gjentatt helt til de til slutt var klare til å ta et endelig valg, og Daniel kunne løfte treet opp på skulderen og bære det med seg tilbake til bilen. I fjor hadde juletrejenta skyndet seg å pakke sammen pengeskrinet, slengt på seg ryggsekken og tatt tak i håndtakene på rullestolen. Da Daniel omsider hadde fått balansert treet riktig på skulderen, hadde hun vært klar til å gå.

«Hvor er bilen?» spurte hun.

«Du kan da ikke … hva med trærne?»

«De klarer seg. Du greier ikke dette på egen hånd.»

De gikk den korte veien bort til den parkerte bilen hans, mens de snakket om løst og fast. Han hadde ønsket at turen skulle vært lengre. Så kom det ubehjelpelige øyeblikket da hun snudde seg for å gå.

«God jul,» sa hun og vinket gjennom vinduet til Zoe, som holdt på å sette seg til rette inne i bilen.

«God jul,» svarte han, og hadde intenst lyst til å kysse henne på kinnet. Han lot det være og rakte henne hånden i stedet. «God jul,» sa han igjen, og følte seg som en skikkelig dust. Hun tok den og sendte ham smilet der munnen gikk litt lenger opp på høyre side enn på den venstre – men øynene hadde likevel virket triste.

Han blunket hardt for å prøve å riste av seg minnet. I år trengte han ikke å ta den lørdagsutflukten. Han kom ikke til å behøve noe tre … men han hadde et intenst behov for å fortelle juletrejenta om grunnen. Han ville fortelle henne – den jenta han ikke engang kjente navnet på – at han hadde mistet Zoe, at hun var borte for alltid, og at det ikke var til å holde ut. Han ville fortelle henne det, fordi han hadde sett inn i øynene hennes og sett noe han nå så i sitt eget ansikt.

Juletrejenta kjente følelsen av tap.

Kate

«Vi gleder oss veldig, alle sammen,» avsluttet Mr. Wilkins, rettet på det utilgivelig stygge slipset sitt og smilte selvtilfreds til Kate.

«Så,» sa hun, og tvang motvillig tankene tilbake til det forfalne, lille kottet ved lageret, belagt med beige tepper, der Mr. Wilkins hadde skapt seg sitt rike, «det du sier, er at til tross for at du lovet at i fjor skulle være det siste året, vil du at jeg skal stå utenfor butikken og selge juletrær igjen.»

«Nettopp! Ditt talent og din entusiasme for oppgaven de siste tre årene har gjort seg bemerket hos toppledelsen i Portman Brothers,» sa han, og ventet tydeligvis at hun skulle bli helt fra seg av takknemlighet. «Og i år står vi overfor tidenes beste utfordring. Med et rekordstort lager av to meter høy norsk edelgran, til rekordhøy utsalgspris, kan jeg jo legge til, sikter vi oss inn mot et alle tiders toppår.»

«Får jeg bonus?»

«Nei.»

«Må jeg jobbe overtid?»

«Ja.»

«Får jeg overtidsbetaling?»

«Nei.»

«Vil det være noen andre salgsfremmende aktiviteter i tillegg?»

«Ja.»

«Mener du da faktiske salgsfremmende aktiviteter, eller mener du at jeg skal gå utkledd i et sexy nissekostyme der ute i kulda, med snurretøfler og en kjortel som så vidt rekker meg til lårene? Igjen?»

«Ja.» Mr. Wilkins tenkte seg om. «Det siste,» la han til. «Du bør skaffe deg en pelsfôret truse,» foreslo han med et sleskt, usjarmerende blikk.

Han hadde rett, tenkte Kate. Vinden ulte fra elven og rett opp High Street, og tok seg ikke bryet med å svinge utenom noe, uansett hva den møtte på sin vei. Hun kunne kjenne kulden bite i kroppen. Tidligere år hadde hun vært oppriktig redd for å pådra seg frostskader.

«Er det satt av penger i budsjettet til pelsfôrede truser?» spurte hun uten store forhåpninger.

«Nei. Kostnader til spesialplagg må dekkes av den ansatte selv.»

Det må de nok, tenkte hun dystert. «Så,» sa hun, «uten salgsbonus eller andre fordeler – hva er egentlig motivasjonen min for å si ja?»

«Jeg tror alle ansatte med kontrakter som går ut nå i januar, ville gjøre klokt i ikke å spørre seg om hva Portman Brothers kan gjøre for dem, men heller hva de kan gjøre for Portman Brothers,» svarte han med dårlig skjult skadefryd.

«Går kontrakten min ut?»

«Den trettiførste desember,» bekreftet Mr. Wilkins. «Tiden flyr jammen fort når en har det gøy … Som du sikkert husker, har du en rullerende kontrakt som fornyes ved slutten av forretningsåret, uansett startdato. Det står der alt sammen. Husker du det ikke?»

«Tja, jo,» svarte Kate, for hun hadde faktisk et vagt minne om noe sånt. Kontraktbetingelsene hadde vært jevnt over dårlige, det kunne hun definitivt huske, med minstelønn, minst mulig ferie og goder, men hun hadde trengt en midlertidig jobb og hadde ikke sett for seg at hun skulle bli værende så lenge. «Men den har bare gått videre for hvert år. Jeg trodde ikke at –»

«Det er fordi den har vært løpende,» forklarte han tålmodig. «Men nå har det gått fire år – kan du tro det? – siden jeg intervjuet deg til jobben. Du hadde med deg Max, husker jeg. Han var vel bare tre, eller noe sånt?»

«To,» sa Kate spakt. «Han var to. Og han heter Jack.»

«Ja, altså, i alle fall,» fortsatte han uinteressert. «Som jeg sa – fire år senere, med innstramminger, nedskjæringer og alt det der … Det er alltid lurt å gjøre godt inntrykk, synes du ikke? Du vil vel ikke bli stående uten jobb når det nye året begynner, særlig ikke med en liten pjokk å forsørge.»

Helen åpnet døren i det knallrosa rekkehuset med et stort smil.

«Beklager, beklager,» sa Kate. «Jeg hadde et møte etter arbeidstid. Jeg vurderte å ringe da det var over, men bestemte meg for heller bare å komme direkte hit.»

«Alt i orden,» forsikret Helen, som var blid av natur, men som også hadde grunn til å smile: Hun avkrevde alle foreldre en bot på femten pund dersom de hentet etter fristen klokken sju, og minuttviseren befant seg nå godt sør for ti over.

Hun hadde ærlig fortjent det, tenkte Kate uten irritasjon, selv om det var et utlegg hun egentlig ikke kunne unne seg. Når det var sagt, var Helen som en klippe. Uten henne kunne ikke Kate ha jobbet i det hele tatt, og hun skyldte den eldre kvinnen for altfor mange småtjenester i årenes løp til ikke å unne henne det lille lønnstillegget.

«Han har hatt det fint,» sa Helen. «Han har gjort leksene sine, spist en skikkelig middag, men nå begynner han å bli litt trøtt. Mrs. Chandler ba meg gi beskjed om at hun gjerne ville ha et par ord med deg når du leverer ham i morgen. Jack forteller deg nok hvorfor,» sa hun og skar en grimase. «Du får i hvert fall høre hans versjon.»

«Slåssing!» utbrøt Kate så snart Jack var kommet inn i bilen. «Hva har jeg sagt om slåssing?»

«Pappa hadde faktisk til jobb å slåss,» svarte han mutt. «Og onkel Stuart sa at pappa var en ʻjævla helt’.»

«Ingen banning. Og det er ikke poenget. Pappa var soldat. Det er noe annet. Uansett, hva var det dere sloss om?»

«Lucas og Krishna sa at julenissen bare kommer hvis man har en pappa.»

«Hvordan i all verden skal det henge sammen?»

Jack sukket. «Det er opplagt,» sa han. «Du vet vel at julenissen ikke rekker innom alle husene i verden på én natt, ikke sant?»

Kate blunket. «Gjør han ikke?» spurte hun for å vinne tid.

«Selvfølgelig ikke,» svarte Jack med påtatt tålmodighet. «Det sier seg selv. Så derfor må han bruke pappaene for å klare det. Det er liksom ham, men ikke ham likevel, på en måte. Pappaene …» han lette etter en logisk måte å forklare det på, «de hjelper til. Skjønner du?»

«Å ja,» sa Kate, «men det går nok bra, for du har jo en pappa, du.»

«Jo da, men nå er han bare en dum stjerne,» sa Jack og pekte gjennom frontruten opp mot himmelen. «Hvordan skal han kunne hjelpe julenissen med å levere gaver til meg derfra?»

Nå var de kommet hjem. Som ved et mirakel var det en ledig parkeringsplass rett utenfor myntvaskeriet, og Kate svingte inn på plassen før den ble snappet av en annen. Hun kastet et blikk på klokken. De hadde rukket hjem akkurat i det korte tidsrommet mellom dagtidsbetalingen og kveldsbesøkene. Hun og Jack bodde i Stokes Croft, det brokete, «lovende» området som aldri helt så ut til å slå ut i blomst. Arkitektonisk besto det stort sett av senviktorianske hus – de fleste omgjort til leiligheter – med innslag av brutalistisk sekstitallsarkitektur, som erstatning for det som under krigen var blitt jevnet med jorden av villfarne bomber som var ment for havneområdet. Det var det eneste stedet nær sentrum, og jobben, som ikke var latterlig dyrt. Det var én av grunnene til at Kate hadde blitt så glad da hun fant den nesten overkommelige lille leiligheten over myntvaskeriet. Den beroligende lukten av vaskepulver og varmt tøy som drev opp trappen til inngangsdøren deres, som kun var tilgjengelig gjennom vaskeriet, var en annen fordel.

«Nå er det leggetid,» sa hun med et blikk på Jack, som gned seg i øynene da hun låste opp døren. Hun skjøv ham inn foran seg og fulgte selv etter, bærende på sekkene deres.

«Kan jeg få kakao?»

Hun tenkte seg raskt om. Det var nesten tomt for melk, men nok til én kopp, dersom han fikk brødskiver i stedet for frokostblanding til frokost, og hun drakk teen sin svart.

«Klart du kan,» svarte hun med et smil.

«Vil ikke du ha?» spurte han da hun helte opp det som var igjen av melken, og satte koppen i mikroen.

«Nei takk, skatten min, det går bra.»

«Kan jeg få marshmallows i?»

«Det er tomt,» vedgikk hun, «men jeg skal kjøpe nye så snart jeg får lønn.»

«Kult! Jeg elsker marshmallows … Men jeg elsker kakao uten også,» skyndet han seg å legge til da han så tristheten i morens ansikt.

Innen han hadde fått på seg pysjamasen, drukket kakao, vasket ansiktet og pusset tennene grundig under Kates oppsyn, slepte han føttene etter seg og gjespet høylytt. Hun skjøv ham inn på rommet hans, som egentlig ikke var noe rom, og hjalp ham opp i sengen. Kate hadde blitt overrasket da hun så en treroms leilighet til leie i hennes prisklasse, men da hun kom for å se på den, var forklaringen på den lave husleien åpenbar: Det såkalte «soverom nr. 2» var teknisk sett bare et skap, eller i det minste et lite stykke av hovedsoverommet som bare var atskilt av en tynn lettvegg. Det hadde sin egen inngang fra den lille gangen, men ikke noen egen yttervegg, og derfor heller ikke noe vindu. Kate var bekymret for Jack, som skulle være der inne uten direkte tilgang på dagslys eller frisk luft, men hun hadde innredet det koselig, med en liten kommode, en smal enkeltseng med fargerikt dynetrekk med rommotiver på, og mange bokhyller fulle av barnebøker som stort sett var kjøpt brukt.

Den kvelden rakk Kate så vidt å åpne boken de skulle lese, før Jack begynte å glippe med øynene, og like etter gled de igjen. Hun fortsatte å lese i noen minutter med gradvis lavere stemme, inntil hun bare hvisket, så lukket hun boken. Da hun reiste seg, slo han øynene opp igjen.

«Jeg trenger kampender,» erklærte han, plutselig lys våken.

«Kampender?» spurte hun, satte seg igjen og strøk en hårlokk bort fra øynene hans. Hun måtte se til å få klippet det. «En spesiell type kampender?»

«Aksent-kampender.»

«Til andekamp?»

«Neiii …» svarte han oppgitt. «Ikke til andekamp.» Han skar en grimase. «Aksent-kampender … sånn at vi vet når det blir jul.»

«Å!» utbrøt Kate da det gikk opp for henne hva han mente. «En adventskalender.»

«Jepp, akkurat,» nikket Jack lettet. «Jeg tror det finnes sånne med sjokolade i også,» la han håpefullt til.

«Det har jeg hørt,» smilte Kate. «Jeg skal se hva jeg får til.»

*

Hun beveget seg stille rundt i den kummerlige, lille stuen med simpel innredning og et enkelt kjøkken installert langs én vegg, mens hun ryddet bort Jacks ting uten annet enn det gulaktige lyset fra gatelykten utenfor til hjelp. Hun måtte få litt orden i huset og deretter sette seg til for å lage smykker, i hvert fall i et par timer. Det var ingen hobby. Håndverket, som hun hadde drevet med helt siden Jack var knøttliten, var blitt en praktisk måte å tjene litt ekstra penger på, men etter en travel dag var det vanskelig å mobilisere motivasjonen for å orke det.

Hun foldet sammen skolegenseren han hadde vrengt av seg, og kikket ut på nattehimmelen gjennom det lille, firkantede vinduet. Ruten var dekket av skitt. Ikke på innsiden, men på utsiden, fra eksosen og gatestøvet. Men himmelen var klar: Kate kunne se månen og til og med noen av stjernene som lyste sterkest.

Hadde det vært galt av henne å fortelle Jack at faren kikket ned på ham fra himmelen? Det hadde virket som en trøst å ha noe å fortelle ham – kanskje hun til og med trodde det selv – men nå, da hun kikket opp på de hvite prikkene av lys, så mange millioner av lysår fra jorden, ble hun usikker … Kunne Tom virkelig være her hos dem på noen som helst måte? Var han lei seg for å ha etterlatt dem alene, en enke på tjueseks og Jack på bare to? Hun presset pannen mot den kalde ruten. Hun hatet denne tiden av året. For fire år siden hadde det banket på døren like før jul. Hun hadde trodd at det var en av de andre konene fra militærforlegningen som kom over for en kopp kaffe, for å låne litt melk eller bare for å slå av en prat. Men da hun fikk se de to offiserene i gallauniform, med luene under armen og hanskene i hånden, hadde hun visst det.

I begynnelsen hadde forsvaret vært veldig greie, de hadde bedt henne bli boende «så lenge som nødvendig». Men allerede etter noen uker hadde en av de andre mennene, en medsoldat av Tom, blitt en skikkelig plage og hadde gjort det helt klart at han var mer enn villig til å «trøste» henne i sorgen. Da hadde støtten fra de andre hustruene fordampet ganske raskt. Medfølelsen var blitt erstattet av vaktsomme blikk, mens de sjalu voktet mennene sine mot den vakre, unge enken. Kate hadde tatt hintet. Pensjonen fra forsvaret var ikke stor, og den hadde gått med til å dekke det gode, men kostbare, pleiehjemmet der Toms bestemor Maureen – som hadde oppdratt ham – var blitt plassert bare noen måneder før han døde. Sorgen hadde satt fart på demensen, som i flere år hadde tæret på sinnet hennes. Kate tok fortsatt med seg Jack for å besøke henne fra tid til annen, men reiseveien var lang, og Maureen kjente ikke lenger igjen noen av dem. Hun tok stadig feil av Jack og trodde han var Tom som gutt, noe som både skremte og forvirret ham.

Kate hadde tatt seg sammen og flyttet til Bristol, funnet seg en drittjobb og skaffet dem tak over hodet. Hverdagsslitet hadde lagt beslag på tankene hennes og holdt henne i gang. Siden Toms død hadde julen fremkalt en spesielt sterk trang til å krype under dynen og først komme frem igjen når den var overstått. I stedet stålsatte hun seg for å være sikker på at Jack skulle få en fin feiring første juledag. Men i år var han eldre og fulgte bedre med, så han fikk med seg mye tidligere at julen nærmet seg. I morgen var det desember. Forventningene bygget seg opp, og Kate ville bli nødt til å undertrykke dragningen fra dynen en hel måned. Bare tanken fikk henne til å stønne høyt.

Var dette virkelig det eneste livet hadde å by dem nå? Fattigdommen, utmattelsen, gledesløsheten …? Før Tom døde, hadde hun elsket julen. Han hadde ledd av ritualene hennes, planene – å begynne i oktober med gavelister, lage plumpudding i november, danse rundt på kjøkkenet til julespillelisten med tåpelige sanger på iPaden: Slade, George Michael, Mariah Carey … Hvor var det blitt av den gamle Kate? Hun kikket ut gjennom vinduet på himmelen. Dette var henne nå.

Hun var også en stjerne. Kald, utilnærmelig, fjern og ensom.

Jack hadde allerede mistet den ene av foreldrene sine. Han hadde ikke råd til å miste den andre. Hun måtte dele julegleden med sønnen: måtte være en ordentlig mor for ham, være til stede … Han fortjente ikke noe mindre enn det, men hvor skulle hun finne styrke til å klare det?

Hun trengte et julemirakel.

25 dager igjen til jul

Den raske turen innom billigbutikken på vei til jobben hadde ikke vært noen suksess. De hadde adventskalendere, men ikke med sjokolade. Kalenderne var av dårlig kvalitet, og bildene var ikke noe fine. Dessuten hadde hun tolv pund og tjue pence som skulle vare helt til fredag, og nå var det bare mandag. Minst fire pund kom til å gå med for å beholde strømmen og gassen på i den lille leiligheten, fire pund til buss, og resten til middager for hele uken. Altfor ofte ble det pasta med hermetiske tomater og ost, for det var billig. Hun hadde jo alltids suppekjøkkenet ved kirken borte i gaten. Det hadde hun ikke benyttet seg av. Ikke ennå. Så langt hadde hun administrert de beskjedne ressursene sine med knallhard besluttsomhet og nådeløs planlegging.

Og med det som utgangspunkt var hele julekalenderprosjektet uoverkommelig. Det var ingen vits i å se på julekalenderne i butikken heller; selv med ansattrabatten hun fikk, var de alle utenfor rekkevidde. De store, tredimensjonale modellene i papp var for rikmannsbarna. Det fantes til og med noen varianter for voksne, med håndmalte sjokolader og skjønnhetsartikler til kvinner, snobbete dusjsåpe og miniatyrflasker med whisky til menn.

Jack hadde nevnt det igjen samme morgen, veldig målbevisst, for nå var det nemlig desember, men Kate hadde avfeid ham og sagt at hun alltid hadde pleid å åpne adventskalenderen sin om kvelden, så kanskje han burde vente og se.

Og nå virket det ikke som om det ville bli noe å se på, tenkte Kate fortvilt.

«Går det bra, vennen min?» spurte Pat, da Kate helt utmattet kom inn på pauserommet for den tjue minutter lange lunsjpausen sin. «Te?»

Kate nikket, sank ned på en av de harde plaststolene uten et ord og lukket øynene et øyeblikk. Så løftet hun hodet som om det veide et tonn, og så på Pat.

«Hei, Pat. Ja takk, te hadde vært kjempegodt. Beklager.»

«Det går bra,» sa Pat og skjøv en kopp bort til henne. «Søt og sterk, akkurat som du.»

«Jeg kommer definitivt til å være sterk innen jul,» nikket Kate. «Trærne er gigantiske. Stammene er store som – tja, trestammer, faktisk.»

«Du burde ikke slepe rundt på de trærne. Du er liten. Det er helt urimelig. Hva med helse og sikkerhet?»

«Jeg er ikke så liten,» sa Kate, med et glimt av energisk forargelse.

«Jo, det er du,» sa Wayne og satte seg hos dem. Han la beslag på en hel side av bordet der han satt, bredbent og med en diger hånd rundt koppen med pulverkaffe som oppfordret dem til å Keep Calm and Drink Coffee. «Du er knøttliten.»

«Bare sammenlignet med deg. Alle virker små sammenlignet med deg, du er som King Kong.»

«Bare muskler, søta, alt sammen,» nikket Wayne.

«Så hvorfor hjelper du ikke Kate med å løfte de trærne, da?» spurte Pat geskjeftig. «Sammenlignet med Kate på én femti ville du ha klart det på tjue minutter.»

«Men jeg ordner jo med lysene, jo. Det krever faktisk høykvalifisert arbeidskraft. Det er ikke hvem som helst som kan ordne med julelysene. De må festes på en helt spesiell måte,» sa han selvhøytidelig og dunket en finger mot neseboret. «Dessuten kan jeg ikke forestille meg at Mr. Wilkins har lyst til å se meg i det nissekostymet.»

«Ikke vi heller,» istemte Pat øyeblikkelig.

«Jeg skjønner ikke hva som er så vanskelig med å sette et støpsel i en stikkontakt,» ertet Kate, men hun smilte da hun sa det. Wayne var en enfoldig, men hyggelig, ung fyr, han trente Jacks fotballag nesten hver søndag, og ville ha gjort hva som helst for hvem som helst, bare en så forbi førsteinntrykket.

«Du var sen i dag,» sa Pat til Kate, helt nøytralt. «Jeg fortalte Mr. Wilkins at du var her, men hadde gått på toalettet. Jeg hintet frempå om noen jentegreier. Beklager.»

Wayne skrapte med føttene og kremtet. Jentegreier var definitivt ikke hans greie.

Kate så muntert, men forståelsesfullt, på ham og fortalte oppgitt om problemet med å skaffe sønnen en adventskalender.

«Vent, nå skal du se,» sa Pat triumferende. «For en flaks! Et øyeblikk …» Hun spratt opp så raskt de giktbrudne knærne kunne bære henne, gikk bort og begynte å romstere i skapet sitt.

«Jeg var på nippet til ikke å ta den med i dag, men så tenkte jeg: Det kan jo være at jeg drar direkte …» Hun fortsatte å prate, men ordene kunne ikke høres borte fra skapet. «… ville ha den til begynnelsen av desember,» avsluttet hun og dukket opp igjen med et triumferende ansiktsuttrykk.

Med den ene hånden glattet hun over håret, mens hun i den andre holdt en papirpose med snorhåndtak. Hun smelte den i bordet og skjøv den bort til Kate.

«Du synes sikkert den er forferdelig. Ikke akkurat det du er på jakt etter, men kanskje den likevel kan gjøre susen om du er helt desperat … Jeg tar det ikke ille opp …»

Kate stakk hånden ned i posen og trakk frem en bylt av grønt, hvitt og rødt strikk, rullet sammen som en rullekake, med noe som lignet en bambuspinne innerst. Da hun rullet ut bylten, ble den til et stort, rødt rektangel som hang fra det vannrette bambushåndtaket. Det var dekket av broderte, hvite snøflak, men det som fanget blikket, var raden av strikkede lommer, fem bortover og fem nedover, tjuefem alt i alt, og på hver av dem var det omhyggelig brodert et tall ved siden av et lite julemotiv – et reinsdyr på den ene, et stearinlys på en annen, en julekrans på en tredje. På lommen for første juledag var det ikke noe tall, bare en stor, forseggjort, brodert stjerne som skimret med gjennomskinnelige perler og paljetter.

«Det er en adventskalender,» utbrøt Kate. «Å, herregud, ikke si at du har strikket denne. Den er fantastisk!»

Pat rødmet og bøyde hodet. «Jeg kjeder meg,» innrømmet hun. «Jeg laget et par i fjor, og det virket som de var ganske populære. Men julemarkedet var tidligere i fjor. I år tror jeg ikke de kommer til å selge. Det er for sent, som sagt.»

«Men dette er ikke noe en bruker kun i ett år,» sa Kate og så beundrende på den.

«Vi lever i et bruk-og-kast-samfunn, men nei, jeg hadde håpet at det kunne bli en tradisjon,» innrømmet Pat, som lyste opp av venninnens åpenbare anerkjennelse. «En legger selvfølgelig nye ting i lommene for hvert år …»

«Det er noe i dem allerede,» sa Kate, som først nå la merke til at hver av lommene bulte litt ut.

«Bare sjokolade,» innrømmet Pat. «Ikke særlig originalt. Jeg hadde noen sjokolademynter …»

«Det er akkurat det han ønsker seg,» strålte Kate og sank sammen i stolen igjen, men denne gangen av lettelse. «Jeg må betale deg for den. Du skulle jo bruke den til å samle inn penger til et godt formål. Det må jeg bare.»

Pat viftet det bort. «Ikke vær tåpelig. Et godt formål er et godt formål. Misjonsforeningen ville bare bli glad for å høre at den hadde havnet hos sånn en kjekk gutt. Det er akkurat som det burde være.»

«Tusen takk,» sa Kate, men det kom ut som et lite hulk. Hun tørket bort en tåre og lo av seg selv.

Nå ble det for mye for Wayne. «Folkens … strikking, jentegreier og sipping,» mumlet han og reiste seg. «Jeg stikker.»

«Greit,» sa Kate og tok seg sammen for å komme i et mer positivt humør. «Det løste ett problem. Så til det neste.»

Å tilbringe et år sammenkrøllet i en bag innerst i hjørnet av det enorme skapet på pauserommet hadde ikke gjort underverker for nissekostymet. Kate var desperat etter å få tak i en termovest og stillongs til å ha under, men det var penger hun heller kunne bruke på gaver til Jack. Hun kledde seg raskt i tilfelle Wayne skulle komme tilbake og få sjokk av å se henne i undertøy, eller – gud forby – Malcolm Wilkins kom inn og fikk seg en gledelig overraskelse, med to lag gamle T-skjorter under den grønne kjortelen i stedet. Deretter trakk hun på seg et ekstra par strømpebukser og passet på at det hullete paret var innerst. Hun var heldig med den første dagen sin, for det var fortsatt mildt i været.

«Det er en skam at du må jobbe så hardt nå i desember,» sa Pat og tok en siste slurk av tekoppen. «All den overtiden, og så med gutten din og alt.»

«Jack trives heldigvis med å være hos Helen,» svarte Kate og strammet beltet rundt kjortelen. «Jeg tror de skal lage julepynt av trolldeig i dag. Det er hun skikkelig flink til.» Kate unnlot å nevne at hun hadde slitt med å finne en dagmamma som var villig til å jobbe kvelder og helger. De fleste ville ikke det. For lørdagspass tok Helen et honorar som nesten slukte hele Kates lønn. Men ledelsen hadde gjort det helt klart at hvis hun satte pris på jobben sin, var det påkrevd å jobbe lørdager.

«Du har ikke løpende kontrakt, du også, vel?» spurte Kate Pat, da hun igjen kom på den bekymringsfulle samtalen hun hadde hatt med Mr. Wilkins.

«Hva da, vennen min?»

«Løpende arbeidskontrakt? Opphører kontrakten din også ved utgangen av året?»

«Du store, det håper jeg da virkelig ikke,» svarte Pat med bekymrede rynker i pannen. «Hva i all verden får deg til å si det?»

«Ingenting, ingenting … Jeg har det bare fordi det var det jeg ble tilbudt, og jeg signerte den, men nå skulle jeg ønske at jeg ikke hadde gjort det. Du har vært her i årevis, så for deg er det sikkert annerledes.» Hun fortalte kort om samtalen med Malcolm Wilkins.

«Du godeste,» utbrøt Pat forferdet. «Det var da fryktelig.» Hun stoppet opp, og lurte åpenbart på om hun skulle si mer. «Jeg hørte faktisk at –»

«Hva da?»

«Jeg hørte at det ikke står så bra til,» innrømmet Pat. «Salget har ikke gått så godt som ledelsen hadde håpet. Denne julen er visst avgjørende. Dersom det ikke går bra, kan det visstnok være at – altså, at noen får sparken.»

Kate svelget. «Sparken,» sa hun. «Jeg vet ikke hvordan det fungerer, og kunne ikke finne papirene hjemme i går kveld, men hvis jeg faktisk jobber på rullerende kontrakt, kan de gi meg sparken uten å betale meg noe som helst. Jeg blir den første som må gå.» Hun følte seg kvalm. Osteskivene hun hadde hatt med som matpakke hjemmefra, lå i magen som en stein.

«Det kommer ikke til å skje,» sa Pat vennlig og la hånden beroligende over Kates. «Men du bør kanskje ta en prat med personalavdelingen,» la hun til og rynket pannen bekymret igjen. «Bare for å få klarhet i hvordan det egentlig ligger an.»

«Du bekymrer deg for mye,» hadde Tom alltid sagt. Hun ønsket – så sterkt at det verket i brystet – at han kunne ha vært der for å si det samme nå, for å holde rundt henne, varme henne og trøste henne slik han alltid hadde gjort, med haken hvilende på hodet hennes. En tåre begynte å renne da hun lente hodet mot bussvinduet. Hun rettet seg opp, tørket den bort og snufset. Jeg bekymrer meg for mye, sa hun til seg selv og besluttet å gå innom personalavdelingen i den første pausen dagen etter. Det var bedre å få høre sannheten enn umiddelbart å frykte det verste.

«De har ikke kommet ut ennå,» sa Seema da Kate skrenset og stoppet ved siden av henne. «Pust ut, det går bra.»

Kate så takknemlig på venninnen. «Hvordan har dagen din vært?»

«Jeg sto opp, kjeftet på barna og mannen min, fikk barna hit, kjeftet på dem igjen ute blant folk, dro på jobben, kom hjem, plukket opp skitne sokker, kastet ferske grønnsaker jeg hadde tenkt å bruke i wok, ringte Anil og ba ham kjøpe hentemat til middag igjen, besluttet ikke å gå tur med hunden, igjen, dro hit igjen, og nå venter jeg bare på å sette i gang med å kjefte på barna igjen. Hva med deg?»

Kate smilte. Seema var utrolig elegant og grasiøs, med de perfekt draperte sariene og den fullkomne øyensminken sin. Hun var vakker. Kate kunne ikke se for seg at hun kjeftet på noen som helst. Hun jobbet deltid på folkeregisteret for å få det til å passe med Krishnas skoletid. Hun rådet Kate stadig til å få seg jobb i kommunen, hun også, fordi det var så barnevennlig. Kate hadde holdt øye med jobbsøkersidene en stund, men hadde gitt opp etter noen måneder. Hun var egentlig ikke kvalifisert til å gjøre noe som helst, det var det som var problemet. Den eneste ferdigheten Kate hadde som skilte henne fra alle de andre mødrene på jakt etter en jobb med arbeidstider som passet med skoletiden, var at hun kunne lage smykker. Det hadde opprinnelig vært en hobby, men Tom hadde oppmuntret henne. På neste militærforlegning skulle hun få seg et lite verksted. Et ekstra rom. Alt sammen hadde vært en del av planen. Så hadde planen, eller planene, gått opp i røyk …

«Å nei,» la Seema til, grep Kate i armen og hvisket i munnviken: «Fare forut.»

Selve sjefsmammaen, Anastasia Green, leder for foreldrenes arbeidsutvalg, som alltid kom en halvtime for tidlig så hun kunne parkere sjuseteren rett utenfor skoleporten og sende tekstmeldinger mens hun ventet. Etter å ha sjekket sminken i speilet på førersiden, hadde hun steget grasiøst ut og var på vei mot dem. Hun var som vanlig kledd i designertreningstøy, og de tettsittende plaggene fremhevet den spenstige, gjennomtrente figuren.

«Herregud, jeg bare elsker de nydelige, etniske klærne dine,» utbrøt hun henvendt til Seema, som smilte stramt tilbake. Kate, som visste hva Seema syntes om Anastasia, dultet venninnen i siden og satte seg fore å prøve å slå sprekker i Seemas omhyggelig avbalanserte ytre ved å få henne til å le.

«Gud, altså,» fortsatte Anastasia uten å legge merke til det, «det er bare så utrolig elegant … lurer på om jeg hadde kledd det.» Hun så nedover den veltrente kroppen sin. «Jeg vet ikke om det ville ha kledd meg på samme måte.»

«Jeg ville ha foreslått å bytte,» sa Seema og sendte Kate et drepende blikk, «men for å være helt ærlig tror jeg ikke noen har lyst til å se meg i treningsklærne dine.»

Anastasia kastet på hodet, tilfreds med komplimenten. «Jeg må faktisk spesialbestille dem,» sa hun med falsk beskjedenhet. «Jeg er helt håpløst liten, og vanlige klær bare henger og slenger på meg. Så frustrerende. Du har det sikkert på samme måte, ikke sant, Kate?»

«Fordi vi begge er korte, mener du?» spurte hun overflødig. «Nei da. Det jeg gjør,» betrodde hun og lente seg frem som om hun skulle til å røpe en dyrebar hemmelighet, «er å passe på å spise nok kake. På den måten holder jeg meg ganske rund, selv om jeg er liten, og da kan jeg fortsatt bruke vanlige størrelser om jeg bare legger opp buksebena litt. Tenk på alle pengene jeg sparer.» Hun nikket ettertrykkelig. «Ikke tenk ʻKylie’, men heller ʻhagenisse’,» la hun til. Seema snøftet uelegant, og Anastasia smilte blekt, usikker på om Kate ertet henne eller ikke.

«Ja ja,» sa Seema, samlet seg og så på klokken. Hun kikket mot skoleporten, som hvert øyeblikk ville bli oversvømt av blåkledde barneskoleelever, «hva kan vi hjelpe deg med?»

«Tja,» svarte Anastasia og kastet et blikk mot himmelen, mens hun talte på fingrene: «Hele foreldreutvalget er fullstendig nedsyltet allerede, helt opp til ørene, og vi har fortsatt ikke dekket inn tombola, gavepakking, julenissegrotten, fiskedammen eller styrkeprøven på julemarkedet,» sa hun og så anklagende på dem. «Og saken er den, jenter, at vi er en aldri så liten smule lei av å dra lasset for alle de andre mødrene. Jeg vet hva dere kommer til å si,» sa hun og rakte hånden i været, som for å stoppe en strøm av ord verken Seema eller Kate hadde planer om å slippe løs, «dere mødre i jobb er altfor travelt opptatt til å drive med sånt som dette, men jeg har det også travelt, faktisk, og det finnes andre måter …» la hun gåtefullt til.

«Som …?» spurte Kate nervøst.

«Tja, Kais mor er høyt på strå i finansverdenen, og hun har fått en av de velbeslåtte klientene sine til å donere en helikoptertur som tombolapremie. Bare et eksempel.»

«Jeg tror ikke mange av kundene mine er ʻvelbeslåtte’,» mumlet Kate, og tenkte på gjennomsnittskunden sin, som regel en kvinne i en viss alder på jakt etter en hudfarget hold-in-truse eller en pen og anvendelig marineblå strikkejakke.

«Og jeg er ganske sikker på at det ville bli tatt ille opp å be folk som kommer inn for å registrere et dødsfall, om gaver,» sa Seema, fortsatt med et muntert smil i munnviken.

«Ja, vel, ikke akkurat det da, selvfølgelig,» svarte Anastasia grettent. «Men hva med deg, Kate? Jeg hørte du var blitt observert mens du solgte juletrær utenfor Portman Brothers i dag,» sa hun med et halvkritisk ansiktsuttrykk. «Jeg er sikker på at butikken ville være glad for å kunne donere et tre til skolens aula.»

Det var Kate sikker på at de ikke ville være. «Jeg skal spørre,» svarte hun og skrapte med føttene.

«Flott om du kan gjøre det,» sa Anastasia kort. Så snudde hun på hælen og vrikket av sted, mens hun under nedslåtte vipper kikket på en av fedrene som ble tatt i å stirre beundrende på henne, og som rødmet og raskt snudde seg bort.

«Puh!» sa Seema og tørket seg teatralsk i pannen. «Jeg trodde nesten hun skulle få oss til faktisk å gjøre noe. Da måtte jeg eventuelt ha tatt i bruk superunnskyldningen min.»

«Hva er den?»

«Vi er jo hinduer, for svingende.»

«Herregud, det er jo fantastisk!» utbrøt Kate, oppriktig imponert. «Skulle ønske jeg kunne si det samme. Og hun kunne ikke ha protestert, for det ville være et kulturelt overtramp.» Hun ble stille et øyeblikk. «Men vent nå litt – dere feirer da jul, det gjør dere jo faktisk …»

«Så klart,» sa Seema. «Du tror vel ikke Krishna ville la oss gå glipp av det? Vi eeelsker de søte, små, vanvittig forbruksorienterte tradisjonene deres. Og uansett, vi tilpasser oss jo de innfødte. Men hva skal dere nå? Har dere lyst til å bli med hjem til oss en liten tur?»

«Det kan vi godt,» sa Kate og lyste opp. «Vi skulle bare hjem, vi.»

Krishna hadde fått en ny dvd, og ikke lenge etter satt guttene godt installert og tilfredse foran skjermen. Mens Seema var travelt opptatt med å lage te, kikket Kate gjennom Jacks skolesekk, og benyttet med et grøss av vemmelse anledningen til å kaste et helt svart bananskall.

«Hva er dette?» utbrøt hun og trakk frem et sammenkrøllet A4-ark. Skolen brukte forskjellige farger til forskjellige typer meldinger, og gult var for brev fra rektors kontor. Aldri noe godt tegn. «Jack skal være med i en gruppe på torsdager for å styrke leseferdighetene,» sa hun mens hun leste. «Har Krish fått et sånt?»

Seema kikket henne over skulderen. «Tror ikke det.» Da hun så venninnens bekymrede uttrykk, la hun til: «Men det er vel bra, er det ikke? Jeg er glad for å se at skolen gjør jobben sin og tilpasser undervisningen.»

«Ja, men hvorfor trenger Jack tilpasset undervisning?» presset Kate på.

Seema svarte ikke, hun så bare deltakende på venninnen.

«Tror du alt er i orden med Jack?»

Seema snøftet. «Selvfølgelig er alt i orden. Hva mener du?»

«Av og til lurer jeg bare på om –»

«Hør her,» sa Seema bestemt. «Alle barna våre er helt forskjellige. De er forskjellige fra hverandre, fra søsknene sine, fra alle andre. De er som de er,» sa hun. «Og de er helt ʻi orden’,» la hun bestemt til og la armen rundt Kates skulder. «Ikke tenk på det.»

«Av og til føler jeg at jeg ikke legger merke til ting ved Jack som jeg burde legge merke til.»

«Hvordan kan du unngå å legge merke til noe du ikke har lagt merke til?» spurte Seema med uangripelig logikk.

Kate nølte. «Du skjønner hva jeg mener … Jeg er bare redd for at jeg noen ganger, med alt det som foregår i hodet mitt, er for opptatt med meg selv, at jeg ikke ser ting som for andre er helt åpenbare. Viktige ting,» la hun til. «At jeg er en elendig mor, rett og slett, og nå er det snart jul …» Hun fortalte Seema hva hun hadde tenkt på kvelden før, og om planen sin for at Jack i år skulle få en fantastisk jul.

«Det er kjempebra,» sa Seema. Hun smilte oppmuntrende til Kate. «Jeg har bare ventet på at du skulle si det. Det vi trenger, er en utspekulert plan.»

«Hva? Jeg mente ikke nå,» sa Kate utslitt. Hun lente seg tungt mot kjøkkenbenken, med begge hender rundt tekoppen og øyelokk tunge av utmattelse.

«Hvorfor ikke?» spurte Seema. «Bare vent et øyeblikk.»

Hun forsvant inn i skapet under trappen, og kom ut igjen med armene fulle av skrivesaker.

«Greit,» sa hun og la alt fra seg på kjøkkenbordet. «Sett deg.»

Kate satte seg.

«Velg deg en farge,» beordret Seema, og spredte en håndfull fargede kort utover som Kate skulle velge fra.

«Eh, hvorfor det?»

«Planlegging. Til planlegging trenger en alltid skrivesaker. Dette kan jeg. Og jeg har utstyret i orden.»

«Det har du faktisk. Bruker Krishna noe av dette?»

«Han kan bare prøve seg. Absolutt ikke. Dette er mitt.»

«I så fall er det meg en ære,» sa Kate, og valgte seg et rødt kort fra utvalget Seema holdt frem for henne.

«Godt valg. Sånn,» sa Seema og tok en sølvpenn. «Først overskriften.»

«Jack og Kates julemirakel,» leste Kate høyt, mens Seema raskt og fingerferdig formet ordene.

«Så flink du er,» sa Kate beundrende. «Jeg tenkte på å lage noe sånt, men … for det første hadde jeg ikke utstyret.»

«Jeg vet det. Nå trenger vi bare …» Seema begynte på en ny linje, denne gangen med gullpenn, og fortsatte med ordene I 25 enkle trinn. «Og så har vi disse,» sa hun og viftet med noen avlange klistrelapper. «Dette er til de daglige tingene.»

«Så hva er de, da?»

«Hva mener du?»

«De tjuefem enkle trinnene. Kom igjen, du nevnte noe om å se på julelysene? Det kan være én av dem.» Hun tok en penn og skrev det på en klistrelapp. «Hva mer?»

«Jeg vet ikke, kanskje julespillet på skolen, for eksempel?»

«Perfekt,» sa Seema, som skrev det ned og klistret lappen på det røde arket.

«Er det riktig dato?»

«Så klart.»

Seemas organisasjonsferdigheter fikk Kate til å måpe. Om noen hadde spurt henne, hadde hun kanskje våget å tippe at julespillet skulle finne sted en eller annen gang i løpet av skoleåret, sannsynligvis på denne siden av jul, men det hadde vært alt.

«Hva mer?»

«Det er mye å be om, men – å komme tilbake til livet,» forklarte Kate venninnen, desperat etter å få henne til å forstå. «Jeg vet ikke engang selv helt hva jeg mener. Men for å få det til, altså, det er vel de små tingene, ikke sant? Ting som er morsomme, muntre …» Hun tok en penn og skrev ned et par av de tøysete småtingene hun hadde pleid å gjøre sammen med Tom, eller da hun selv var barn. Hun la til alvorlige ting, ting de uansett måtte gjøre, men som hadde med julen å gjøre: pliktene, tulletingene, alt det som ikke var del av hverdagen. En liten porsjon lykke – én ting for hver dag frem til første juledag, der hun bare skrev to ord: Være glade.

Seema kikket henne over skulderen mens hun skrev. «Fint,» sa hun. «Du trenger mer. Hva med snøballkrig, eller aking, kanskje?»

«Da må vi ha flaks,» innvendte Kate. «I Bristol? Vi har ikke hatt snø på årevis. Ikke skikkelig snø.»

«Det kan skje. Ta det med,» sa Seema. «Du kan bare velge fra listen. Se, de kan tas av.» Stemmen brast.

Kate kikket opp på venninnen, og ble rørt over å se at hun hadde et underlig smil i ansiktet og tårer i øynene.

«Du aner ikke hvor lenge jeg har ventet på at du skulle få opp øynene for dette,» sa Seema med skjelvende stemme. «Helt siden jeg traff deg – vet du, det er nesten fire år siden nå? – har jeg ventet.»

«På hva da? På at jeg skal gjøre hva?»

«På at …» Seema viftet med armene mens hun lette etter ord. «På at du skal slutte å stenge deg inne. Du har bare konsentrert deg om Jack, og ikke tillatt deg å føle noe selv. Og han? Han har det bra, bortsett fra at han må ta til takke med bare en bitte liten del av deg. Du lever bare halvveis, Kate. Det er på tide å vende tilbake.»

Kate blunket. Hun visste ikke hva hun skulle si, så Seema fortsatte: «Tom – jeg tror jeg hadde likt ham kjempegodt om jeg hadde møtt ham – han ville virkelig ha mislikt at du gjorde dette mot deg selv, mot dere begge.» Seema trakk pusten dypt, og så undersøkende på Kate. «Hør her,» sa hun, «du vet de sikkerhetsinstruksjonene når en skal ut og fly?»

«Ja. Hva har de med saken å gjøre?»

«Når oksygenmaskene kommer ned fra taket, skal en ta på sin egen først, ikke sant? Det er det man får beskjed om. Før en kan gjøre noe for å hjelpe dem man er glad i.»

«Greit, jeg skjønner,» mumlet Kate. «En litt søkt parallell kanskje, men greit nok. Jeg skjønner. For å hjelpe Jack må jeg først hjelpe meg selv til å bli bra. Men hva er poenget ditt i denne sammenhengen? Jeg skal lage julekort med Jack, dra på utflukter, shopping, synge julesanger … jeg skal jo også gjøre det.» Det føltes som kritikk fra venninnen, og det var noe hun aldri hadde opplevd fra Seema før. Det sved. «Jeg prøver, Seema,» sa hun.

«Det gjør du,» nikket Seema, hun satte seg ved bordet og tok opp en penn. «Prøver veldig hardt. Nå kan du skjenke i to glass vin til oss. Te duger ikke til denne oppgaven, og du har noen viktige hull å fylle ut i mirakelplanen din.»

Med to store glass pinot grigio fra venninnens velfylte kjøleskap, fordi Seema insisterte på at prosecco kun var til helgebruk, sto Kate ved skulderen hennes og kikket på hva hun hadde føyd til.

«Det der gjør jeg ikke,» protesterte hun og sølte litt vin da hun pekte på en av klistrelappene Seema hadde fylt ut.

«Å, herregud, det der gjør jeg definitivt ikke!» utbrøt hun og pekte på en annen. «Det der er for sprøtt for meg.» Seema og venninnegjengen hadde en tradisjon med å gå «skikkelig ut», og det innebar vorspiel hjemme hos en av dem, stivpynting og sminking, drinker, nattklubber og stor ståhei som vanligvis ikke endte før en av dem gråt, en annen kastet opp, og alle tok drosje hjem langt på natt.

«Hysj nå,» sa Seema avfeiende. «Du burde definitivt gå ʻskikkelig ut’ en kveld. Anil kan være barnevakt. Jack kan komme hit. Nå, er det jeg som er sjefen, eller ikke?»

«Egentlig ikke,» svarte Kate, men hun følte seg skikkelig urolig. Hjertet hamret, og hun var klam i hendene.

Seema la en hånd på armen hennes. «Vær modig,» sa hun.

«Men alt dette er sånt som jeg ikke …» Hun stoppet og presset hånden mot munnen.

«Alt sammen er ting som ligger utenfor komfortsonen din, ja.»

«Tja, kanskje ikke gløggdrikkingen, da, det er jeg ganske god til,» spøkte hun spakt.

Seema overhørte det. «Alt sammen er ting som er vanskelige, fordi forandring er vanskelig. Dette handler ikke om å finne tjuefem mer eller mindre morsomme ting å gjøre mellom nå og jul. Det handler om å endre livet ditt – endre Jacks liv – til det bedre.»

«Jeg vet det,» svarte Kate. «Det var min egen idé,» insisterte hun, men så sank hun litt sammen. Hun var sliten. Dette var tøft. «Så når må jeg gjøre det der med å ʻgå på sjekker’n’?» spurte hun oppgitt.

«Før jul, selvfølgelig,» svarte Seema, «men det er egentlig høydepunktet, så jeg vil at du skal gjøre de andre tingene først. For å bygge opp til det.»

«Som den spagreia? Og håret? Manikyren? Det er litt voldsomt. Jeg har ingen penger.»

«Ikke tenk på det,» sa Seema, som var en mester i spabehandlinger og hadde store planer om å ta seg av Kate personlig. «Jeg har en utspekulert plan.»

«Å, hjelp,» sa Kate. Nå var hun virkelig bekymret.

«Ferdig!» sa Jack høylytt og holdt opp tallerkenen sin så Kate kunne se. «Kan jeg få adventskalenderen min nå?»

«Du har spist skinnet også, flink gutt,» smilte Kate. Hun hadde lært ham ikke å sløse med maten. Det hadde de ikke råd til. «Se her, hvor er nummer én?» Hun hadde klart å smette den første julemirakellappen ned i lommen mens han spiste.

«Der!» sa han og strakte seg så lang han var, for å stikke den lille hånden sin nedi. «Jippi!» utbrøt han da han tok ut den skinnende gullmynten og prøvde å få av folien. Da han ikke klarte det, forsøkte han med tennene i stedet.

«Kom, så skal jeg hjelpe deg,» sa Kate, tok den fra ham og trakk av folien, først på den ene siden, så den andre. «Hva mer er det nedi der? Kan du kjenne etter helt i bunnen?»

Jack stakk hånden ned i lommen igjen og trakk ut klistrelappen.

«Hva står det der?»

«Å, jeg har lest nok for i dag,» klaget han, men han brettet ut lappen og stirret på den med rynket panne. «Se … ju … ju …»

«Jule,» supplerte Kate lavt.

«Å ja! ʻSe på jule … lus … lys …’»

«Du klarer det, vi har øvd på y-lyden, ikke sant?»

«Jeg husker ikke,» sa Jack, på nippet til å begynne å gråte.

Kate ga etter. «Det står ʻSe julelysene’,» sa hun og klemte ham inntil seg der han sto, med lappen i hånden og munnen full av sjokolade. «I morgen er det tirsdag, og du skal til Helen etter skoletid. Jeg henter deg, og så tenkte jeg vi kunne dra inn til byen igjen og se på når de tenner julelysene,» sa hun. «Hadde det vært gøy, tror du? Han mannen som spiller doktor på tv, skal trykke på knappen, tror jeg. Så teller de ned, og så blir hele gaten opplyst for julehandelen.»

«Kommer vi til å være ute sent? Når det er mørkt?»

Kate nikket.

«Kuuult!» sa Jack.

«Derfor tror jeg det er leggetid nå, siden vi skal være sent ute i morgen,» sa hun. «Enig?»

Og det var bare den første dagen, tenkte Kate, mens hun holdt oppsyn med tannpuss og ansiktsvask. Tjuefire dager igjen til jul, og hun hadde en plan. Hun var fast bestemt på at de hver dag frem mot jul skulle gjøre noe julete. Det ville bli en minifeiring av livet, universet og alt mulig. Mirakler skjer, men ikke så ofte. Det hjalp om en kunne gi omstendighetene et lite puff i riktig retning. Hun var fast bestemt på at det var det hun skulle gjøre.