Cecelia Ahern

PS: Jeg elsker deg-klubben

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Cecelia Ahern

PS: Jeg elsker deg-klubben

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Med dyp og inderlig takk til alle fans av PS: Jeg elsker deg! over hele verden

PROLOG

Sikt alltid mot månen. Selv om du bommer, lander du blant stjernene.

DETTE STÅR RISSET inn på gravsteinen til mannen min. Han sa det ofte, og den optimistiske, muntre stemmen hans oste av positive selvhjelpsuttrykk, som om de var selve livets drivkraft. Slike positive forsterkninger var ikke noe for meg. Ikke før han døde. Ikke før han snakket til meg fra graven, hørte jeg disse ordene. Jeg følte dem, jeg trodde på dem. Jeg klynget meg til dem.

I et helt år etter at Gerry, mannen min, døde, levde han videre ved å gi meg ordene sine i gave gjennom små tekster han overrasket meg med hver måned. Ordene hans var alt jeg hadde – ikke lenger talte ord, men likevel ord, nedskrevet av ham, fra hans tanker, fra en hjerne som styrte en kropp med et bankende hjerte. Ordene betydde liv. Og jeg grep fatt i dem, lukket hendene hardt om bokstavene hans til knokene mine ble hvite og neglene gravde seg inn i håndflatene. Jeg holdt meg like fast i dem som jeg ville ha gjort i en livbøye.

Klokka er sju om kvelden første april, og denne aprilsnarren fryder seg over det nye lyset. Kveldene blir lengre, og våren har begynt å lege traumene etter vinterens nådeløse, kalde knyttneveslag. Før gruet jeg meg til denne årstiden. Jeg foretrakk vinteren, når det finnes skjulesteder overalt. I mørket følte jeg at jeg var gjemt bak et slør, at jeg var ute av fokus, nesten usynlig. Jeg dyrket det, holdt de korte dagene hellig, de lange nettene, den mørke himmelen som telte ned til en kjærkommen dvaletilstand. Nå vender jeg ansiktet mot lyset, jeg trenger det for at jeg ikke skal suges tilbake.

Forvandlingen var som det sjokket kroppen kjenner når du kaster deg ut i kaldt vann. Idet du treffer vannflaten, vil du bare skrike og komme deg opp igjen, men jo lenger du oppholder deg under overflaten, desto mer venner du deg til det. Som mørket kan kulden omslutte deg i en forrædersk trygghet som du ikke vil slippe tak i. Men jeg gjorde det; jeg sparket fra med beina, fektet med armene og klarte å trekke meg selv opp til overflaten. Der dukket jeg opp med blå lepper og klaprende tenner. Jeg tinte opp og vendte tilbake til verden.

Jeg befant meg i overgangen mellom dag og natt, i en vinter som ble til vår på et sted i stadig endring. Kirkegården, som skal være det siste hvilestedet, er mindre fredfull under overflaten enn over. Under jorden, omsluttet av trekister, endrer kroppene seg mens naturen iherdig bryter ned alle levninger. Selv om kroppene hviler, er de i stadig forvandling. Barnelatter splintrer stillheten; de leker upåvirket av og uten visshet om hvor midlertidig denne verden er. De sørgende er stille, men ikke smerten deres. Sårene befinner seg kanskje på innsiden, men du kan høre dem, du kan se dem, du kan føle dem. De brustne hjertene ligger svøpt om kroppene som en usynlig kappe; de tynger dem, gjør øynene mørke, skrittene tunge.

I dagene og månedene etter at mannen min døde, prøvde jeg å finne en åndelig forbindelse til ham. Jeg lengtet desperat etter å føle meg hel igjen, som en uutholdelig tørst som måtte slukkes. På dager da jeg klarte å fungere, kunne nærværet hans brått smyge seg innpå meg igjen og gripe meg om skuldrene så jeg plutselig følte en ulidelig tomhet. Et brennemerket hjerte. En ustyrlig sorg.

Han valgte å kremeres. Asken hans ligger i en urne som står i en liten nisje i en urnevegg. Foreldrene hans har holdt av plassen på den ene siden. Den tomme plassen i veggen på den andre siden av urnen hans er til meg. Det kjennes som om jeg stirrer døden i øynene, noe jeg ville ha tatt imot med åpne armer da han døde. Hva som helst for å bli med ham. Jeg ville gladelig ha klatret inn i nisjen, foldet meg sammen som et slangemenneske og lagt kroppen min rundt hans aske.

Han ligger inne i veggen. Men han er ikke der, han er ikke her. Han er borte. Kraften hans er et annet sted. Løst opp, spredt som små partikler av materie rundt meg. Om jeg bare kunne, ville jeg ha bedt en hel hær om å søke opp hvert atom fra kroppen hans og sette ham sammen igjen, men ingen mann i dette land … Vi lærer dette rimet fra vi er små. Etter hvert tvinges vi til å erfare hva det egentlig betyr.

Vi var heldige som fikk ta farvel ikke bare én gang, men to: et langt sykeleie grunnet kreften, etterfulgt av et år med brev fra ham. Han slapp taket i hemmelighet, fordi han visste at jeg skulle få holde fast i mer av ham, mer enn minner; også etter sin død klarte han å skape nye felles minner for oss. Magi. Farvel, min kjære, farvel igjen. Minnene skulle ha vært nok. Jeg trodde de var det. Kanskje er det derfor folk oppsøker kirkegårder. For å ta nye farvel. Kanskje er det ikke velkomstene som teller – det er trøsten i et farvel, en rolig og fredfull avskjed fri for skyld. Vi husker ikke alltid hvordan vi møttes, men vi husker ofte hvordan vi skilte lag.

Jeg overrasker meg selv ved å komme tilbake hit, både til dette stedet og til denne sinnsstemningen. Det er sju år siden han døde. Seks år siden jeg leste det siste brevet hans. Jeg hadde, eller har, kommet meg videre, men i det siste har alt blitt snudd opp ned. Jeg er rystet, forvirret. Jeg burde ha gått videre, men jeg kjenner en hypnotisk, rytmisk tidevannsbølge, som om hans hånd griper om meg og trekker meg tilbake.

Jeg gransker gravsteinen og leser livsmottoet hans igjen.

Sikt alltid mot månen. Selv om du bommer, lander du blant stjernene.

Da er det altså slik det må være. For vi gjorde det, han og jeg. Vi siktet rett mot månen. Vi bommet. Dette er alt jeg har, og alt jeg er. Dette nye livet som jeg har bygd opp gjennom de siste sju årene uten Gerry, må være slik det er å havne blant stjernene.

[ 1 ]

Tre måneder tidligere

«DEN TROFASTE PENELOPE. Gift med Odyssevs, han som var konge av Ithaka. En flittig og dydig kvinne, hengiven hustru og mor. Noen kritikere avskriver henne bare som et symbol på troskap mellom ektefeller, men Penelope er en kompleks kvinne, som med like stor dyktighet vever både planer og plagg.» Guiden tar en talende pause mens han lar øynene fare over sitt bergtatte publikum.

Jeg er sammen med Gabriel på en utstilling på nasjonalgalleriet. Vi står helt bakerst i forsamlingen, litt unna de andre, som om vi ikke hører til gruppen deres, eller ikke vil høre til, men likevel ikke er så kule at vi vil gå glipp av det som blir sagt. Jeg lytter til guiden, mens Gabriel står ved siden av meg og blar gjennom en brosjyre. Senere kommer han til å kunne gjenta alt guiden har sagt, ord for ord. Han elsker dette. Jeg elsker at han elsker dette mer enn jeg elsker dette. Han er en som vet hvordan han skal få tiden til å gå, og da jeg møtte ham, var det den siden ved ham jeg likte best, for jeg hadde en avtale med skjebnen. Om seksti år maks hadde jeg en avtale med en på den andre siden.

«Penelopes mann, Odyssevs, reiste ut for å kjempe i trojanerkrigen som pågikk over ti år og som det tok ham enda ti år å vende hjem fra. Penelope var i en utsatt situasjon, da ett hundre og åtte friere begynte å trygle om å få gifte seg med henne. Men Penelope var smart, og pønsket ut en måte å holde beilerne på avstand på, ved å gi hver og en et glimt av et løfte, men aldri gi etter for noen av dem.»

Plutselig føler jeg meg utilpass. Gabriels arm, som ligger så lett rundt skulderen min, føles plutselig for tung.

«Penelopes vev, som vi ser her, symboliserer en av dronningens smarte knep. Penelope satte seg for å veve et likklede til svigerfaren sin, Laërtes, og erklærte at hun ville velge en ektemann så snart likkledet var ferdig. Hver dag satt hun ved den store vevstolen i slottets hall, og hver natt rekkte hun opp igjen dagens arbeid i hemmelighet. Hun holdt stand i tre år, ventet på at ektemaken skulle vende tilbake og holdt beilerne for narr, helt til hun ble gjenforenet med mannen sin.»

Historien skurrer i ørene mine. «Men ventet han på henne?» roper jeg.

«Unnskyld?» sier guiden og ser seg rundt for å finne ut hvem som spurte. Gruppen av tilhørere splittes, og alle snur seg for å se på meg.

«Penelope er selve eksempelet på ekteskapelig trofasthet, men hva med mannen hennes? Sparte han seg til henne der ute i krigen, i tjue år?»

Gabriel humrer.

Guiden smiler og forteller kort om de ni barna som Odyssevs fikk med fem andre kvinner og den lange reisen hans tilbake til Ithaka etter trojanerkrigen.

«Så det gjorde han altså ikke», mumler jeg til Gabriel mens gruppen beveger seg videre. «Dumme Penelope.»

«Det var et strålende spørsmål», sier han, og jeg kan høre på stemmen hans at det morer ham.

Jeg vender meg mot maleriet av Penelope igjen, mens Gabriel blar gjennom brosjyren. Er jeg den tålmodige Penelope? Vever jeg om dagen og rekker opp om natten, så jeg kan lure denne lojale og vakre frieren mens jeg venter på å forenes med ektemannen min igjen? Jeg ser opp på Gabriel. Gabriels blå øyne smiler lekent, han har ikke lest tankene mine. Merkelig nok har jeg klart å føre ham bak lyset.

«Hun kunne ha ligget med dem alle mens hun ventet», sier han. «Den dydige Penelope hadde ikke mye moro.»

Jeg ler og legger hodet mot brystet hans. Han legger armen rundt meg, holder meg fast og kysser meg på hodet. Han er så trygg og solid, og jeg kunne ha bodd inne i klemmene hans. Han er stor, bredskuldret og sterk – hver dag er han ute og klatrer i trær i jobben som tredoktor, eller arborist, som han foretrekker å si. Han er vant til store høyder, elsker vinden og regnet, alle elementene, en eventyrer, en oppdager. Hvis han ikke befinner seg i toppen av et tre, er han under et av dem, med nesen i en bok. Når han kommer hjem fra jobb om kvelden, bringer han med seg den krydrede duften av brønnkarse.

Vi møttes for to år siden på en matfestival i Bray. Han sto ved siden av meg ved disken og sinket resten av køen, der han tok seg god tid mens han bestilte en cheeseburger. Han var heldig med tidspunktet; han traff meg i en av mine gode stunder, jeg likte humoren hans, som var det han satset på for å fange oppmerksomheten min. Sikkert hans faste sjekketriks.

Kompisen min lurer på om du har lyst til å bli med ham ut.

Kan jeg få en cheeseburger, takk?

Jeg er svak for dårlige sjekketriks, men jeg har god smak når det gjelder menn. Gode menn, flotte menn.

Han begynner å gå i én retning, men jeg trekker ham med meg den andre veien, bort fra den tålmodige Penelopes blikk. Øynene hennes har fulgt meg, for hun tror at hun har gjenkjent en til som ligner henne. Men jeg er ikke av hennes type. Jeg er ikke henne, og jeg vil ikke være henne. Jeg vil ikke sette livet mitt på pause, slik hun gjorde, for å vente på en uviss fremtid.

«Gabriel.»

«Holly.» Han prøver å lyde like alvorlig som meg.

«Jeg har tenkt på det du foreslo.»

«Det om å lage en demonstrasjon mot altfor tidlig julepynting utenfor regjeringsbygget? Vi har jo nettopp pakket ned julepynten, så det er sikkert ikke lenge før den blir hengt opp igjen.»

Jeg må strekke nakken og lene meg bakover for å kunne se ham inn i ansiktet. Han er så høy. Øynene hans smiler.

«Nei, det andre forslaget. Det om å flytte sammen.»

«Aha.»

«Vi gjør det.»

Han bokser opp i luften og lager en lyd som skal forestille jubelbruset fra et stadion fullt av lykkelige tilskuere.

«Hvis du lover meg at vi kan ha tv, og at du kommer til å se ut som du gjør nå, hver dag når jeg våkner.» Jeg står på tærne for å komme nærmere ansiktet hans. Jeg legger hendene mine om kinnene hans og føler smilet under det velstelte skjegget som han trimmer og vedlikeholder som en profesjonell – tremannen som dyrker sitt eget ansikt.

«Det er en forutsetning hvis du vil bli romkompis med meg.»

«Pulekompis», sier jeg, og vi fniser som unger.

«Har du alltid vært så romantisk?» spør han og legger armene rundt meg.

Jeg pleide å være det. Før var jeg helt annerledes. Naiv, kanskje. Men det er jeg ikke lenger. Jeg klemmer hardt rundt ham og legger hodet mot brystet hans. Penelopes dømmende blikk møter mitt. Sta løfter jeg haken. Hun tror hun kjenner meg. Det gjør hun ikke.

[ 2 ]

«ER DU KLAR?» spør søsteren min lavt idet vi setter oss til rette i hver vår saccosekk mens publikum småprater i påvente av at arrangementet skal begynne. Ciara og jeg sitter i vinduet i vintage- og bruktbutikken hennes, The Magpie, der jeg har jobbet sammen med henne de siste tre årene. Enda en gang har vi forvandlet butikken til en kulturarena og skal ta opp podkasten hun lager, Hvordan skal vi snakke om …, foran publikum. Men i kveld står jeg ikke på min vante og trygge plass bak et bord og selger vin og cupcakes. I stedet har jeg gitt etter for et konstant press fra min masete, men modige og fryktløse lillesøster, så nå er det jeg som skal være gjest i denne ukens episode: Hvordan skal vi snakke om døden. I samme øyeblikk som jeg uttalte ordet, angret jeg på at jeg sa ja, og innen jeg får satt meg ned med ansiktet vendt mot tilhørerne, har angeren nådd et astronomisk nivå.

Hyller og stativer med klær og tilbehør er skjøvet inn mot veggene, og fem rader med seks klappstoler i hver fyller gulvet i butikken. Vi har ryddet ut av utstillingsvinduet, så Ciara og jeg kan sitte på en slags scene, mens folk utenfor skynder seg hjem fra jobb og kaster raske blikk på de levende utstillingsdokkene som sitter plassert i vinduet.

«Takk for at du gjør dette!» Ciara strekker seg frem og gir den svette hånden min et lite trykk.

Jeg smiler svakt mens jeg vurderer hvilke følger det vil få om jeg ombestemmer meg nå, samtidig som jeg vet at det ikke er verdt det. Jeg må stå for det jeg har sagt.

Hun sparker av seg skoene og trekker de nakne føttene oppunder seg i saccosekken, føler seg helt avslappet i situasjonen. Jeg kremter for å renske stemmen, og lyden runger over hele lokalet gjennom høyttalerne, så tretti forventningsfulle, nysgjerrige ansikter stirrer tilbake på meg. Jeg presser de svette hendene mine sammen og ser ned på alle notatene jeg har rablet ned som en gal, helt siden Ciara ba meg gjøre dette, som en samvittighetsfull student før eksamen. Fragmenterte tanker jeg har skrevet etter som inspirasjonen traff meg, men nå klarer jeg ikke å få noe ut av noen av dem. Jeg klarer ikke å se hvor den ene setningen slutter og den andre begynner.

Mamma sitter på første rad, noen plasser bortenfor venninnen min, Sharon, som har satt seg ved midtgangen for å få plass til tvillingvognen. Et par små føtter stikker ut under et teppe, én sokk har falt av, den andre dingler etter en tå og truer med å forsvinne ned på gulvet. Sharon sitter med en seks måneder gammel baby i armene. Seksåringen Gerard sitter på den ene siden av henne, med øynene festet på iPad-en og hodetelefoner over ørene. Fireåringen erklærer høylytt at han kjeder seg og har sunket så langt ned på stolen at bare hodet hviler mot stolryggen. Fire gutter på seks år. Jeg setter så stor pris på at hun har kommet hit i dag. Jeg vet at hun har vært grytidlig oppe. Jeg vet hvor lang tid det tok å komme seg ut av huset, før hun måtte springe inn igjen tre ganger til fordi det var noe hun hadde glemt. Hun er her. Min trofaste venn. Hun sender meg et smil fra et utmattet ansikt, den aldri sviktende venninnen min.

«Velkommen, alle sammen, til fjerde episode av The Magpies podkast», begynner Ciara. «Noen av dere er faste publikummere – takk til deg, Betty, som enda en gang lar oss få smake på de deilige cupcakene dine, og takk til Christian for ost og vin.»

Jeg ser utover forsamlingen for å sjekke om Gabriel er her. Jeg er temmelig sikker på at han ikke har kommet, for jeg sa tydelig fra om at jeg ikke ville det, selv om det egentlig var helt unødvendig. Han som er så privat og har full kontroll over egne følelser, kviet seg ved tanken på å høre meg diskutere privatlivet mitt foran fremmede. Da jeg fortalte hva jeg skulle, førte det til en hissig diskusjon, men akkurat nå kunne jeg ikke ha vært mer enig med ham.

«Mitt navn er Ciara Kennedy, og det er jeg som eier The Magpie. For ikke så lenge siden fikk jeg det for meg at det kunne være fint å lage denne podkast-serien, som jeg har kalt Hvordan skal vi snakke om …, sammen med noen av de veldedige organisasjonene som får prosentandeler av inntektene fra butikken. Denne uken skal vi snakke om døden – særlig da om tap og sorg – og vi har fått med oss Claire Byrne fra organisasjonen Bereave her i Irland, sammen med noen av dem som har nytt godt av det fantastiske arbeidet til Bereave. Inntektene fra billettsalget og deres sjenerøse gaver går direkte til Bereave. Senere skal jeg snakke med Claire om det viktige og utrettelige arbeidet med å hjelpe dem som har mistet noen av sine nærmeste, men først vil jeg gjerne introdusere vår andre gjest i dag, Holly Kennedy, som tilfeldigvis også er søsteren min. Endelig sitter du her!» erklærer Ciara entusiastisk, og publikum klapper.

«Det gjør jeg.» Jeg ler nervøst.

«Helt siden jeg begynte med denne podkasten i fjor, har jeg mast på søsteren min om at hun må bli med. Jeg er så glad for at du gjør dette.» Hun griper fatt i hånden min og holder den i sin. «Din historie har satt dype spor i livet mitt, og jeg er sikker på at veldig mange andre vil sette pris på å få høre om din reise.»

«Takk. Ja, jeg håper det.»

Jeg legger merke til at notatarkene i hånden min skjelver og slipper Ciaras hånd for å stilne dem.

«Hvordan skal vi snakke om døden? Det er ikke noe enkelt tema. Vi har blitt så vant til å snakke om eget liv, hvordan vi lever og hvordan vi kan leve bedre liv, at samtaler om døden ofte blir beklemte. Vi tør ikke gå ordentlig inn i det. Jeg kan ikke tenke meg noen andre jeg heller ville hatt denne samtalen om sorg med. Holly, fortell oss om hvordan døden rammet deg.»

Jeg kremter. «For sju år siden mistet jeg mannen min, Gerry, som døde av kreft. Han fikk en hjernesvulst. Han var tretti år gammel.»

Uansett hvor mange ganger jeg sier det, får jeg alltid en klump i halsen. Denne delen av historien er fremdeles så virkelig, en glødende smerte inni meg. Jeg ser raskt på Sharon for å få støtte, og hun himler dramatisk med øynene og gjesper. Jeg smiler. Jeg skal klare dette.

«Vi er her for å snakke om sorg, så hva kan jeg fortelle dere om det? Jeg er ikke unik, døden rammer oss alle, og som mange av dere som er her i dag allerede vet, så er sorg en kompleks reise. Du kan ikke kontrollere sorgen din. Mesteparten av tiden føles det som om den kontrollerer deg. Det eneste du har kontroll over, er hvordan du håndterer den.»

«Du sier at du ikke er unik», sier Ciara, «men opplevelsene til hver og en av oss er unike, og vi kan alle lære av hverandre. Ingen tap er lettere enn andre, men tror du at sorgen over Gerry ble sterkere fordi dere har vokst opp sammen? Helt fra vi var unge, fantes det ingen Holly uten Gerry.»

Jeg nikker, og mens jeg forklarer hvordan Gerry og jeg møtte hverandre, unngår jeg å se utover publikum, så det skal bli lettere, som om jeg snakker med meg selv, slik det var da jeg øvde meg i dusjen. «Jeg møtte ham på skolen da jeg var fjorten år gammel. Fra den dagen av var jeg Gerry og Holly. Gerrys kjæreste. Gerrys kone. Vi ble voksne sammen, vi lærte av hverandre. Jeg var tjueni da jeg mistet ham og ble Gerrys enke. Jeg mistet ikke bare ham, og jeg mistet ikke bare en del av meg selv. Det kjentes som om jeg hadde mistet hele meg. Jeg visste ikke lenger hvem jeg var. Jeg måtte bygge meg selv opp fra bunnen av igjen.»

Noen av hodene nikker. De vet hvordan det er. Alle vet det, og hvis de ikke gjør det ennå, så vil de få vite det snart.

«Bæsj», lyder en liten stemme fra vognen, etterfulgt av knising. Sharon hysjer på den lille. Hun roter rundt i en enorm bag og finner frem en riskake trukket med jordbæryoghurt. Riskaken forsvinner ned i vognen. Knisingen stanser.

«Hvordan bygde du deg selv opp igjen?» spør Ciara.

Det kjennes merkelig ut å fortelle Ciara om noe som hun har gjennomlevd sammen med meg, så jeg snur litt på meg og retter blikket mot publikum, mot dem som ikke var der. Og når jeg ser ansiktene deres, er det som om en bryter blir slått på inni meg. Dette dreier seg ikke om meg. Gerry gjorde noe helt spesielt, og nå skal jeg dele det med dem på hans vegne, med folk som tørster etter å få vite. «Gerry hjalp meg. Før han døde, lagde han en hemmelig plan.»

«Dun, dun, dun», synger Ciara dramatisk til publikums latter. Jeg smiler og ser på de forventningsfulle ansiktene.

Jeg kjenner at jeg ser frem til å dele historien min, det blir som en ny påminnelse om hvor spesielt det første året etter at han døde var, for over tid har minnene begynt å blekne. «Han etterlot seg ti brev som jeg skulle åpne i månedene etter at han døde. Hvert av brevene var undertegnet med ʻPS: Jeg elsker deg’.»

Publikum er merkbart rørt og overrasket. De sender hverandre megetsigende blikk og hvisker, stillheten er brutt. Sharons minste begynner å gråte. Hun trøster og vugger ham, dunker forsiktig og rytmisk mot smokken hans med et fjernt blikk.

Ciara hever stemmen over barnegråten. «Da jeg ba deg om å være med i denne podkasten, var du veldig bestemt på at du ikke ville si så mye om Gerrys sykdom. I stedet ville du snakke om den gaven han ga deg.»

Jeg rister bestemt på hodet. «Nei, jeg vil ikke snakke om kreften, om alt han måtte gjennom. Mitt råd, hvis noen er interessert i det, er å prøve ikke å henge seg opp i alt det mørke. Det finnes for mye av det allerede. Jeg vil heller snakke med folk om håp.»

Ciaras øyne stråler stolt mot meg. Mamma folder hendene hardt sammen.

«Den veien jeg valgte, var å fokusere på gaven han ga meg, og det var faktisk en gave jeg fikk ved å miste ham: nemlig å finne meg selv. Jeg føler meg ikke som noe dårligere menneske og skammer meg heller ikke over å si at jeg ble helt knust da Gerry døde. Brevene hans hjalp meg med å finne tilbake til meg selv. Jeg måtte miste ham for å oppdage en del av meg selv som jeg ikke visste fantes.» Ordene mine tar over, og jeg klarer ikke å stoppe. Jeg vil at de skal vite dette. Hvis jeg hadde sittet der blant publikum for sju år siden, måtte jeg ha lyttet. «Jeg fant en ny og overraskende styrke i meg selv. Den fant jeg innerst inne, på et mørkt og ensomt sted, men jeg fant den. Og dessverre er det der vi finner de fleste av livets skatter. Etter å ha gravd og kjempet i mørket og skitten, støter vi til slutt på noe konkret. Jeg lærte at dette bunnivået faktisk kan være et springbrett.»

Ledet an av en entusiastisk Ciara, applauderer publikum.

Babygråten fra Sharons minste går over i skrik, en høy og gjennomtrengende lyd, som om noen sagde av ham beina. Den nest minste kaster riskaken sin mot babyen. Sharon reiser seg og sender oss et unnskyldende blikk før hun begir seg ned midtgangen med den gråtende babyen på den ene armen mens hun styrer tvillingvognen med den andre. De to eldste sitter igjen sammen med moren min. I forsøket på å buksere vognen mot utgangen dunker hun inn i stoler, kjører over vesker som stikker ut i midtgangen, med håndtak og remmer som fester seg i hjulene, mens hun mumler unnskyldninger mot høyre og venstre på veien.

Ciara venter med neste spørsmål til Sharon har kommet seg ut.

Sharon dunker vognen inn i utgangsdøren i et forsøk på å dytte den opp. Mathew, Ciaras mann, springer til for å hjelpe henne med å holde døren åpen, men tvillingvognen er for bred. I panikk dunker Sharon igjen og igjen inn i dørkarmen. Babyen skriker, vognen dunker og Mathew ber henne vente mens han låser opp bunnfestet på døren. Sharon ser opp på oss med et skamfullt blikk, og jeg hermer etter det ansiktsuttrykket hun sendte meg tidligere: himler med øynene og gjesper. Hun smiler takknemlig før hun flykter ut.

«Den biten kan vi klippe bort», smiler Ciara. «Holly, følte du at Gerry var nær deg på noen annen måte enn at han etterlot seg disse brevene til deg etter at han døde?»

«Mener du om jeg så gjenferdet hans?»

Noen i publikum småler litt, andre håper desperat på et ja.

«Energien hans», sier Ciara, «eller hva man nå enn velger å kalle det.»

Jeg stanser opp litt for å prøve å fremkalle det jeg følte. «På merkelig vis har døden en fysisk tilstedeværelse; døden kan føles som en annen person i rommet. De tomrommene som våre kjære etterlater seg ved ikke å være der, er synlige. Derfor var det øyeblikk da jeg følte det som om Gerry var mer levende enn de menneskene jeg hadde rundt meg.» Jeg tenker tilbake på de ensomme dagene og nettene da jeg var fanget mellom den virkelige verden og mine egne fastlåste tanker. «Minner kan være overveldende. De kan være den saligste flukt, et sted man søker til, for minnene gjorde ham levende for meg igjen. Men det er viktig å huske at minner også kan bli til fengsler. Jeg er takknemlig for Gerrys brev, for han trakk meg ut av alle disse svarte hullene og ble levende igjen, så vi kunne skape nye minner sammen.»

«Og nå? Sju år senere? Er Gerry fremdeles hos deg?»

Jeg tar en pause. Stirrer på henne med vidåpne øyne, som en kanin i mørket fanget inn av frontlysene på en bil. Jeg kaver. Ingen ord dukker opp. Er han?

«Jeg er sikker på at Gerry alltid vil være en del av deg», sier Ciara lavt. Hun merker usikkerheten min. «Han kommer alltid til å være hos deg», sier hun, som om hun vil forsikre meg om det, som om jeg har glemt det.

Fra jord er du kommet, til jord skal du bli. Løst opp, partikler av materie som svever rundt meg.

«Absolutt.» Jeg smiler stramt. «Gerry kommer alltid til å være hos meg.»

Kroppen dør; sjelen, ånden dveler. Noen dager i det første året etter at Gerry døde, kjentes det som om energien hans kom inn i meg, bygde meg opp, gjorde meg sterkere, forvandlet meg til en festning. Jeg kunne gjøre hva som helst. Jeg var uangripelig. Andre dager da jeg følte energien hans, knuste den meg i en million biter. Jeg ble minnet om hva jeg hadde mistet. Jeg kan ikke. Jeg vil ikke. Universet stjal det beste fra livet mitt, og derfor var jeg redd for at det kunne ta alt annet også. Og jeg forstår at alle disse dagene var dyrebare dager, for sju år senere føler jeg ikke at Gerry er hos meg i det hele tatt.

Jeg sitter fortapt i løgnen jeg nettopp har fortalt og lurer på om det jeg sa lød like hult som det føltes for meg. Men vi er nesten ferdige. Ciara inviterer publikum til å stille spørsmål, og jeg slapper litt av fordi jeg merker at slutten nærmer seg. Tredje rad, andre person fra venstre, med et sammenkrøllet papirlommetørkle i hånden og utgnidd maskara rundt øynene:

«Hei, Holly. Jeg heter Joanna. Jeg mistet mannen min for noen måneder siden og skulle ønske at han hadde etterlatt seg slike brev til meg som du forteller at din mann gjorde. Kan du fortelle oss hva som sto i det siste brevet hans?»

«Jeg skulle gjerne ha visst hva det sto i dem alle sammen», sier en annen, og mange stemmer mumler bifallende.

«Vi har tid til å høre dem alle sammen, hvis Holly føler at hun er i stand til det», sier Ciara og ser spørrende på meg.

Jeg trekker pusten dypt og slipper den sakte ut igjen. Det er så lenge siden jeg har tenkt på brevene. Samlet har jeg kanskje tenkt på dem, men ikke enkeltvis, ikke i rekkefølge, ikke det nøyaktige innholdet. Hvor skulle jeg ha begynt? En ny nattbordlampe, et nytt antrekk, en kveld på karaokebar, solsikkefrø, en reise med venner for å feire en bursdag … hvordan kan de forstå hvor viktige alle disse tilsynelatende ubetydelige tingene var for meg? Men det siste brevet … Jeg smiler. Det er lett. «I det siste brevet hans sto det: Du må ikke være redd for å bli forelsket igjen.»

Dette fester de seg ved, et vakkert brev, en fin og ridderlig avslutning fra Gerry. Joanna blir ikke like beveget som de andre. Jeg ser skuffelse og forvirring i øynene hennes. Desperasjon. Så dypt inne i sorgen var det ikke dette hun ville høre. Hun holder fremdeles fast ved mannen sin. Hvorfor skulle hun tenke på å gi slipp?

Jeg vet hva hun tenker. Det kan ikke være mulig å elske noen igjen. Ikke på samme måte.