Elisabeth Hammer

4

Frostrose

Så lenge leken er god

Persongalleri

Adeline Meyer – seriens hovedperson

Olga Stange – venninne fra korreksjonsanstalten

Herr Stovner – arbeidsleder på korreksjonsanstalten

Madame Strømme – husbestyrerinne for pikene på anstalten

Ninette – pike fra korreksjonsanstalten, adoptert av herr og fru Vesterlind fra Tønsberg

Konrad Taale – eier av en kolonial og en sjøbod i Laurvig

Esmeralda Taale – Konrads hustru

Vidar Eide – matros på skipet «Molly Magdalena»

Stefan Eide – bror til Vidar, og dekksgutt på «Molly Magdalena»

Maivor Eide – Vidar og Stefans lillesøster

Nora Eide – Vidar, Stefan og Maivors mor

Klute-Knut – båtsmann og legekyndig på «Molly Magdalena»

Flirefanten – matros om bord på «Molly Magdalena»

Prate-Petra – arbeider på suppekjøkkenet i Foyngården, bor i enkeoppgangen

Synske-Ella – arbeider på suppekjøkkenet i Foyngården, bor i enkeoppgangen

Dora – fattig pike i Tønsberg

Peter Storm – undertollbetjent på tollboden i Tønsberg

Didrik Hvamsen – undertollbetjent på tollboden i Tønsberg

Per Børst – arbeider på tollbodens pakkhus

Christian Brauter – tollinspektør på tollboden i Tønsberg

Slik sluttet forrige bok:

En sint stemme brøt inn i idyllen: – Hva mener De med at det ikke kommer i dag heller? Jeg har ventet altfor lenge allerede! Min datter trenger det nye pianoet jeg har bestilt om hun skal kunne underholde våre gjester!

Adelines blikk vandret bort til mannen som sto og hisset seg opp foran landgangen til et av skipene, og den gode følelsen forsvant som dugg for solen. For det var herr Vesterlind!

Hun bråsnudde og skulle til å gå tilbake. I stedet gikk hun rett inn i en kvinne som kom gående bak henne. Kvinnen hvinte til og grep tak i den lyseblå kysehatten så den ikke skulle falle av. De blonde korketrekkerne som stakk ut under hatten, danset rundt ansiktet hennes.

– Jeg beklager så mye! utbrøt Adeline og grep tak i henne så hun ikke skulle falle. – Det var virkelig ikke meningen å …

Ordene ble værende i munnen, for nå hadde kvinnen fått orden på både hatt og hår og kikket opp under bremmen.

Adeline sank sammen da blikkene deres møttes.

De store, fiolblå øynene som stirret tilbake på henne, tilhørte Ninette fra anstalten!

Kapittel 1

August 1877, Tønsberg

Adeline rev til seg blikket og snudde seg bort. Hjertet dunket hardt i brystet, og hun var tørr i munnen. Dette var det verste som kunne ha skjedd! Ninette ville sladre til madame om hun kjente henne igjen.

– Uforskammede lømmel! Slipp meg! kom det høyt fra Ninette.

Adeline slapp taket og rygget et par skritt tilbake. Herr Vesterlind sto bak henne og kjeftet på en sjømann for pianoet som ikke var kommet med skipet, men nå opphørte samtalen.

– Jeg beklager, frøken. Det var ikke meningen å gripe tak i Dem. Jeg ville bare hindre Dem i å falle, sa hun med så dyp stemme hun kunne mens hun lente seg frem så den lange luggen falt ned og skjulte øynene hennes. Bak håret og med skjermen på lua som skygget for ansiktet, følte hun seg noe tryggere. – Det er farlig her ute på kanten av brygga. De kunne ha ramlet i sjøen, la hun til.

Heldigvis begynte herr Vesterlind å krangle med sjømannen igjen. Han måtte ha konkludert med at ingen skade var skjedd.

– Har du lus? Eller annet utøy? spurte Ninette skarpt og børstet seg overdrevent mye akkurat der Adeline hadde tatt i henne.

– Hva tror du om meg? svarte hun sint og snudde ryggen til Ninette for å gå. Men hun hadde det litt for travelt og støtte foten inn i en bryggeplanke som var vridd av vær og vind. Hun tok et skritt til siden for ikke å falle, og så glemte hun seg og kikket opp.

Ninette stirret rasende på henne, men med ett så hun nysgjerrig ut. Å, nei!

Adeline fikk igjen balansen, snudde seg bort og strenet av gårde med lange skritt. Hadde Ninette kjent henne igjen? Plutselig kom hun på frostrosen på halsen. I farten hadde hun glemt den. Hånden skjøt opp og la seg beskyttende over huden, men om Ninette hadde fått øye på den, var det uansett for sent.

Hun kastet et blikk over skulderen. Ninette stirret fortsatt etter henne.

Adeline smatt forbi en flokk med mennesker. Først da hun var sikker på at hun var ute av syne for Ninette, saktnet hun farten.

Himmel og hav! Hun pustet fort, som om hun hadde løpt, og hjertet slo i rasende fart i brystet. Sto Ninette akkurat nå og grublet over hvor hun hadde sett denne uforskammede unge mannen før? Eller enda verre, hadde ett blikk på halsen hennes vært nok til at Ninette visste hvem hun hadde møtt denne varme sensommerdagen?

Adeline svelget tungt og fortsatte nedover brygga. Det var ingenting hun kunne gjøre med det nå. Hun måtte bare håpe at det hadde gått bra og sørge for at hun ikke møtte Ninette igjen.

Hun hadde nesten glemt hva hun skulle da hun hørte Per Børsts stemme runge. Han sto og snakket med en sjømann foran en bark med svartmalt skrog. Det måtte være «Solida».

Per Børst lo og viste frem den skrantende tanngarden. Den store vomma ristet for hver latterkule. I motsetning til forrige gang hun så ham, hadde han denne dagen på seg en skjorte som dekket magen. Rundt ham sto det tønner og kasser med varer. På den nærmeste tønnen lå det en bunke med dokumenter.

– God formiddag, sa hun til ham. – Jeg kommer for å hente fraktdokumentene til undertollbetjent Storm.

Han så tomt på henne først, men så glimtet det til i blikket da han kjente henne igjen.

– Ja, du er Vidars venn! Så herr Storm ansatte deg til tross for mangelen på muskler? Han lo. – Ja, ja, det skal vel gå bra. Han strakte seg etter dokumentene og ga dem til henne. – Her har’u dem, og så var det noe annet jeg lurte på om du kunne ta med deg tilbake til tollboden, fortsatte han. – Vent litt, så skal jeg hente det.

Han gikk mot en kasse som sto noen fot unna og bøyde seg over den.

Adeline kikket rundt seg mens hun ventet. Hva slags varer var det «Solida» kom med? De fleste kassene hadde lokket på, men hun luktet kaffe. En av kassene hadde også et dryss av korn rundt seg, så den var nok ikke helt tett. Omtrent et dusin kasser så hun, og like mange tønner med ukjent innhold. Det kunne ikke være alt. Flirefanten hadde fortalt henne at et skip aldri forlot havn uten at lasterommet var fullt, for det lønte seg ikke. Da ville skipet heller ligge og vente noen dager til i håp om å få med seg mer last.

Hun lot blikket vandre videre, mot den åpne lasteluken. Lasterommet så ut til å være tomt. Sto varene på dekk? Hun lot blikket sveipe over det, men det var tomt også der. Hun merket seg at stormasten måtte ha fått seg en skade på overfarten. En flis på lengde med en sko var borte. Treverket på det skadde stedet var lysere enn på resten av masten. Var den blitt truffet av kanten på en kasse? Om noe slikt hadde skjedd på «Molly Magdalena», ville Flirefanten ha satt henne i gang med å olje treet med det samme.

– Her, gutt, sa Per Børst og ga henne et håndskrevet ark. – Kan du gi dette til undertollbetjent Hvamsen? Han sitter på det første kontoret på høyre hånd og har grått, krøllete hår. Veit du hvem jeg mener?

– Ja, svarte Adeline. Da hun snakket med herr Storm på lørdag, hadde hun sett en mann som passet til beskrivelsen. Hun kastet et blikk ned på arket han skulle ha. Ordene forsto hun ikke, for de måtte være skrevet på et utenlandsk språk.

– Forstår du engelsk, gutt? spurte Per Børst skeptisk.

– Nei, ikke et ord, svarte hun.

– Det var det jeg trodde, sa han og gliste skjevt.

Straks etter var hun på vei tilbake mot tollboden. Da hun nærmet seg stedet der hun traff på Ninette, var hun ekstra på vakt. Hun sneglet seg forbi folk, holdt seg skjult så godt hun kunne og sørget for at skyggelua var trukket godt ned i pannen. Med hånden mot halsen, for å skjule frostskaden, ba hun stille om at Ninette og herr Vesterlind var gått hjem. Først da hun var tilbake på tollboden uten å ha sett snurten av dem, pustet hun lettet ut.

Adeline måtte passere herr Hvamsens kontor for å komme bort til avlukket herr Storm hadde vist henne samme morgen. Idet hun nærmet seg, gikk døren opp og en mann kom ut. Han var kledd i en elegant, lang jakke med tilhørende flosshatt og hansker. Håret var mørkt og krøllet seg i nakken. Øynene var brune, og han var svært vakker. Noen grå hår i tinningen røpet at han ikke var så ung som han så ut. Hun gjettet på at han kunne være i slutten av tredveårene, kanskje noe eldre.

Han snudde seg mot den åpne døren og tok farvel med herr Hvamsen. Så smilte han, og et smilehull kom til syne på det ene kinnet.

– Farvel, herr Disen, hørte hun herr Hvamsen rope inne fra kontoret. – På gjensyn i morgen.

Den pene herren ga Adeline et lite smil da han passerte. Han luktet av etterbarberingsvann, slik herr Konrad gjorde, men duften var ikke helt den samme. Herr Disen luktet mer av krydder og tre, en maskulin og – mistenkte hun – mer eksklusiv duft.

– Er det noe du vil, gutt? lød en stemme bak Adeline. Hun hadde snudd seg etter herr Disen og rygget noen skritt uten at hun var klar over det. Nå sto hun midt i døråpningen inn til herr Hvamsens kontor.

– Ja, hørte hun seg selv si, før hun holdt frem det håndskrevne arket hun hadde fått av Per Børst. – Jeg skulle levere dette til Dem.

Herr Hvamsen så først spørrende på henne. Deretter reiste han seg fort, kom bort og nappet det til seg.

– Takk, sa han kort. – Det var alt. Du kan gå.

Døren ble lukket bestemt rett foran nesen hennes, og Adeline så forfjamset på den et øyeblikk. Det var enda godt at det var undertollbetjent Storm som var hennes overordnede, for denne herr Hvamsen var sannelig ingen trivelig kar!

Avlukket Adeline hadde fått tildelt samme morgen, lå vegg i vegg med herr Hvamsens kontor. Det var egentlig et kontor det også, tenkte hun da hun gikk inn, for det manglet bare en dør og et vindu.

Hun hengte opp skyggelua på en knagg bak skrivebordet. Raskt gredde hun gjennom den lange luggen med fingrene. Så gikk hun bort til bokhyllen og tok et overblikk. Foran henne sto bøker for inneværende år, én for hver måned. Årstall og måned var skrevet på bokryggene.

Hun lot fingrene gli over den nærmeste og trakk inn duften av lær og papir. Tenk at hun arbeidet her! På tollboden! Det var nesten uvirkelig.

Fingrene fortsatte bortover hyllen, til boken hun hadde arbeidet med samme morgen. Da var hun opptatt av å vise herr Storm at hun kunne føre bilagene, og hun hadde ikke sett så nøye på den. Nå la hun merke til at det sto mars 1877 på bokryggen. Mars måned? Kunne det stemme?

Hun gikk videre, hentet ut boken for august og slo opp på den første siden. Den var blank. Det var også den neste. Hun bladde fort gjennom og så at det ikke sto et eneste tall eller ord på noen av sidene. Også boken for juli var tom. Ikke et eneste beløp eller ord var skrevet noe sted. Hun kikket i neste, og neste, og den neste der igjen. Alle var tomme. Først da hun kom til boken for mars, var sidene fylt ut.

– Hva i svarte gjør du her? brølte en dyp stemme bak henne.

Hun skvatt, og boken falt ut av hendene hennes. Da hun snudde seg, så hun at det sto en høy mann med firkantet, bred brystkasse i døråpningen. Han hadde tykk hårmanke og lange barter, begge deler i samme farge som jern, og han så på henne med øyne som lynte av sinne og mistenksomhet.