László Krasznahorkai

Seiobo der nede

Oversatt av Ove Lund

László Krasznahorkai

Seiobo der nede

Oversatt av Ove Lund

Either it’s night, or we don’t need light.

– THELONIOUS MONK – THOMAS PYNCHON

1

KAMO-JEGER

Alt beveger seg omkring den, som om Heraklits budskap, tross alle de absurde hindringene, bare en eneste gang skulle ha ankommet med en slags dyp understrøm fra et univers i det fjerne, for vannet beveger seg, det flyter, det kommer og bruser, nå og da blafrer den silkemyke vinden, fjellene dirrer i den stekende heten, men også denne heten beveger seg, skjelver og vibrerer i landskapet, slik som gresstråene hver for seg på de høye, spredte gresskledde øyene i elveleiet, hver eneste grunne bølge, idet den slår imot og stuper over den lave elvedemningen, hvert uhåndgripelig flyktige element som forsvinner i det blå idet bølgen legger seg, og hvert eneste lysglimmer som blinker på overflaten av det flyktige elementet, denne overflaten som plutselig dukker opp og like plutselig oppløses igjen, med sine dråper av lys som svinner, funklende, før de virvler av sted, knapt mulig å gripe med ord, skyene trekker over himmelen, den rastløse, vibrerende blå himmelen, solen er konsentrert med en skrekkelig, ubeskrivelig kraft, den omfatter hele den momentane skapelsen, vanvittig glitrende, blendende, strålende, fiskene og froskene og insektene og de bitte små krypdyrene i elven, bilene og bussene, fra nordgående vei 3 via vei 32 opp til vei 38, karer seg ubønnhørlig frem på den kokende asfalten anlagt parallelt på begge sider av elvebredden, syklene som tråkker raskt forbi under de brede elvedemningene, menn og kvinner til fots langs tråkk tegnet i støvet eller på anlagte stier, selv steinene under vannmassene som skyller over dem der de ligger plassert kunstig og asymmetrisk for å bryte bølgene, hver og en er i spill eller lever, slik at ting skjer eller er i bevegelse og styrter av sted og skrider frem og går og synker og hever seg og forsvinner og dukker opp, og løper, og flyter, og raser av gårde et sted, det er bare den, ooshirosagien, som overhodet ikke beveger seg, denne enorme, snøhvite fuglen, som lett kan angripes av hvem som helst, den gjør ikke engang et forsøk på å skjule sin vergeløshet – den lener seg frem, halsen er bøyd i en S-form, og nå stikker den hodet og det lange, harde nebbet ut av denne S-formen og spenner dem, rettet nedover, samtidig som den presser vingene tett mot kroppen, de tynne bena finner seg et fast punkt under vannet, den retter blikket mot overflaten på det flytende vannet, mot overflaten, ja, samtidig som den naturligvis ser krystallklart hva som befinner seg under overflaten, der nede i lysbrytningen, samme hvor raskt det måtte komme, hvis det kommer, hvis det havner der, hvis en fisk, en frosk, et insekt eller et knøttlite krypdyr dukker opp med vannet som skvulper når det brytes og fråder opp igjen, og da vil fuglen, med en eneste presis og rask bevegelse med nebbet, slå ned og løfte opp noe, det er ikke mulig å se nøyaktig hva det er, alt skjer så lynraskt, det er ikke mulig å se, bare vite at det er en fisk, en amago, en ayu, en huna, en kamutsuka, en mugitsuku eller en unagi eller noe annet, det er derfor den står der nesten midt i det grunne vannet i Kamo-elven, og der står den, i en tid som ikke kan måles i sitt forløp, men som utvilsomt eksisterer, en tid som hverken går fremover eller bakover, men som bare forløper uten å komme noen vei, som et ubegripelig komplekst nett satt ut i tid, og denne ubevegeligheten må tross den voldsomme kraften bli født og opprettholdes, noe som bare ville være riktig å gripe samtidig, men det er nettopp saken, det lar seg ikke gjøre å gripe det simultant, så det forblir usagt, selv ordene i sin helhet som ønsker å beskrive den kommer ikke frem, ikke engang ordene hver for seg, men likevel må fuglen støtte seg på ett eneste øyeblikk, og dermed forhindre all bevegelse og helt alene, i seg selv, i hendelsenes vanvidd, nøyaktig midt i en absolutt, yrende, myldrende verden bli stående i dette utspente øyeblikket, før dette øyeblikket liksom lukker seg over den, og dermed er dette øyeblikket over, slik at fuglen kan stanse sin egen snøhvite kropp midt i den rasende bevegelsen, slik at den kan stemme sin egen bevegelighet mot den skrekkelige kraften som bryter over den fra alle retninger, for det er først langt senere at den igjen tar del i dette totale vanviddet av en rasende bevegelse, og selv vil bevege seg, i et lynraskt hugg, sammen med alt annet, men ennå er den bare kommet til dette øyeblikket som skal lukkes, begynnelsen på jakten.

Den kommer fra en verden der evig hunger hersker, så det faktum at den jager vil i dette tilfellet si at den tar del i den generelle jakten, for rundt den kaster alle levende vesener seg over sitt foreskrevne bytte i en evig jakt, kaster seg over det, slår ned på det, nærmer seg og fanger det, griper det i nakken, brekker ryggsøylen på det eller knekker det på midten, eter det på rot, suger det ut, slikker det rent, stikker hull på det og suger det i seg, tilraner seg det, biter det av, svelger det helt, og så videre, følgelig står den selv i jaktens uuttømmelighet, tvunget av hensikten med jakten, for bare slik og på den måten får den tilgang til føde i denne evige hungeren, i den universelle, obligatoriske jakten som omfatter alle, en jakt som i fuglens tilfelle er eksklusiv, beriket med en annen betydning når den inntar sin plass, det vil si stemmer føttene i vannet, og så å si stiver seg opp, i en betydning som ordet vanligvis ikke gir oss, men for å sitere de berømte tre setningene til Al-Zahad ibn Shahib, med en mer kompleks betydning: «En fugl flyr hjemover på himmelen. Den virker trett, den har hatt en vanskelig dag. Den vender hjem fra jakten, den er blitt jaget»; vel, dette må på et vis modifiseres, trykket må flyttes en tanke, at selv om den hadde et direkte mål, så hadde den ikke et fjernere, den eksisterte i et rom der ethvert fjernt mål eller fjern årsak i utgangspunktet var umulig, men som likevel gjorde vevnaden av umiddelbare mål og årsaker som den var spunnet inn i, enda tettere, en vevnad som den nødvendigvis en dag skulle krepere i.

Dens eneste naturlige fiende, mennesket, dette vesenet som er forvist inn i den daglige fortryllelsen av Ondskap og Dovenskap, der borte på elvebredden, ser ikke på den der han på stien tegnet i støvet på begge sider av elvebredden akkurat nå går, løper, sykler hjemover eller hjemmefra, henholdsvis bare sitter på en benk der han tilbringer lunsjpausen med en nigiri, det vil si ristriangler brettet i algeblader, en rett han har kjøpt i den nærmeste 7-Eleven-butikken, nå ser han ikke på den, ikke i dag, men kanskje i morgen eller en annen gang, hvis han får en grunn til det, men selv om det skulle være noen som ser på den, ville den ikke ta notis av tilskueren, også den har vent seg til menneskene på disse breddene, liksom de også er vant til den store fuglen som står der midt i det grunne vannet, men i dag er det ikke aktuelt for noen av partene, ingen av dem verdiger den andre et blikk, selv om noen kunne ha vært vitne til at den står der i vannet som rekker den omtrent til knærne, denne elven er altså temmelig grunn og full av gresskledde øyer, ja, den er virkelig merkverdig, kanskje endog jordklodens mest bisarre elv, og der står den bare, midt i Kamo, uten den minste bevegelse, med fremoverspent kropp, mens den venter på dagens bytte, i påfallende lange minutter, som snart blir til ti minutter, og så har det faktisk gått en halvtime, altså blir tiden kolossalt lang i denne ventingen og konsentrasjonen og urørligheten, og ennå har den ikke beveget seg, den står på nøyaktig samme måte, i samme positur, ikke en eneste fjær dirrer, den står, lent fremover, med nebbet i skarp vinkel over det klukkende vannspeilet, ingen ser på den, ingen legger merke til den, og om ikke i dag, kanskje heller ikke i all evighet, dens uutsigelige skjønnhet forblir skjult, slik den står der forblir den kongelige ubevegelighetens eksepsjonelle fortryllelse ubemerket, og dermed forblir det skjult og ubemerket, at med den, midt i Kamo, i denne ubevegeligheten, i denne snøhvite spenningen, går noe tapt før det engang får en sjanse til å dukke opp, og det vil ikke være noen vitner til erkjennelsen av at det er den som gir mening til alt som omgir den, gir mening til verdenen som spinner rundt i den rasende bevegelsen, til den tørre heten, vibrasjonene, alle virvlende lyder, lukter og bilder, fordi den er et helt unikt tilfelle i denne egnen, dette landskapets urokkelige kunstner, som med sin perfekte ubevegelighets makeløse estetikk, som den artistiske oppfyllelsen av urokkelig konsentrasjon hever den seg en gang for alle over det den for øvrig gir mening til, hever seg over det, rager over den sanseløse kavalkaden av alt den er omgitt av, og introduserer en slags målløshet – endog vakker – over den lokale betydningen som gjennomsyrer alt, for hva er meningen med å være vakker utover det å være en hvit fugl som står og venter i strømmen i Kamo-elven i Kyoto, står og venter på at noe skal dukke opp under vannflaten, noe som den så med sitt skånselløst spisse nebb og vilje kommer til å spidde.

Alt dette foregår i Kyoto, og Kyoto er Den Uendelige Fremferds By, Tribunalet for de som er Fordømt til Korrekt Oppførsel, Paradiset for Opprettholdelse av Pliktig Holdning, Forsømmelsens Straffekoloni. Byens irrganger oppstår av en labyrint av Fremferd, Oppførsel og Holdning, av den uendelige forviklingen av forskriftene om forholdet til ting. Det er ingen palass eller hager, det er ingen gater eller indre rom, det er ingen himmel over byen, ingen natur, ingen momiji som rødner om høsten i de fjerne fjellene som omgir byen eller småarve i klostergårdene, det er ingen nettverk av de gjenværende Nishijin-silkevevingsverkstedene, det er ingen geishakvartal med Fukuzuru-san skjult ved siden av Kitano Tenmangu-helligdommen, det er ingen Katsura Rikyu med sin rene arkitektoniske disiplin eller Nijo-jó med blendverket man opplever i Kano-familiens malerier, det ubestemte minnet om de øde omgivelsene i Rashomon, det søte Shijo-Kawaramachi-veikrysset i sentrum under hetebølgen sommeren 2005, heller ikke Shijobashi-broens sjarmerende bue som peker mot den evig elegante og gåtefulle Gion, og det er heller ikke to vidunderlige smilehull i det lille ansiktet til en av de dansende geishaene i Kitano-odori, her gjelder bare det Kolossale Agglomerat av Forskrifter, etiketten som funksjoner over alle ting og omfatter alle ting, denne orden som dog ikke kan fattes i sin helhet av noe menneske, dette Fengsel av Kompleksitet – uforanderlig og omskiftelig på en gang – mellom ting og mennesker, mennesker og mennesker, samt mellom ting og ting, for det er bare slik, gjennom dette at tillatelse til å eksistere gis til samtlige palasser og hager, gatene som danner et rutenettmønster og himmelen og naturen, og Nishijin-kvartalet og Fukuzuru-san og Katsura Rikyu og stedet der Rashomon hadde vært og de to sjarmerende smilehullene i ansiktet til Kitano-odori-geishaen, og denne geishaen, født i sjarm, som vender viften bort fra sitt lille ansikt i en brøkdel av et sekund, slik at alle skal se – men virkelig bare for et eneste øyeblikk – disse to udødelig skjønne smilehullene, dette uanfektede, fortryllende, medrivende og fordervende smilet fremfor et publikum bestående av nedrige blikk fra steinrike velyndere.

Kyoto er de Uendelige Hentydningers By, der ingenting er identisk med seg selv, og heller aldri kan ha vært det, hver eneste del peker tilbake til det store kollektivet, til en slags ukontrollerbar Herlighet, hvorfra dens nåværende selv har sitt utspring, en Herlighet som bestod i en sløret fortid, eller så var det denne fortidens nakne faktum som skapte den, altså er det ikke mulig å gripe den i et eneste element, heller ikke få øye på noe som er her, for den som forsøker å få et innblikk, vil også miste byens aller første element, liksom en besøker som ankommer Kyoto Station gjør det når han går av superekspressen Shinkanzen fra gamle Edo, når han går ut og endog finner den rette utgangen, går ned i komplekset av fotgjengerunderganger som mest minner om en fornøyelsespark, finner utgangen til Karasuma-dori, og på venstre side av Karasuma-dori, veien som går strakt mot nord, la oss si får øye på den lange, gule respektinngytende muren rundt Higashi-Honganji, buddhisttempelet som kan ses helt fra stasjonen, for allerede i det øyeblikk forsvinner den ut av mulighetens rom, ut av muligheten til å få øye på dagens Higashi-Honganji, for dagens Higashi-Honganji finnes ikke, for idet blikket rettes den veien, legger dagens straks beslag på det som det muligens ville være helt feil å benevne som Higashi-Honganjis tyngende fortid, for Higashi-Honganji har aldri hatt noen fortid, hverken i går eller i forgårs, bare tusen og atter tusen hentydninger til Higashi-Honganjis dunkle fortid, altså oppstår den mest absurde situasjon at det hverken finnes en dagens eller en tidligere Higashi-Honganji, bare en respektinngytende Hentydning til at den finnes, og fantes, og denne Hentydningen gir gjenlyd i hele byen mens man går omkring i den, ved å vade over disse beundringsverdige undere i dens rike fra Tojikirken til Enryakkuji, fra Katsura Rikyu til Tofukuji, før man til slutt kommer frem til nettopp denne delen av Kamo, til den skvulpende strekningen av elven omtrent på høyde med Kamigamo-helligdommen der den, ooshirosagien, står, til den eneste som på forunderlig vis har akkurat like mye nåtid og fortid som den ikke har noen av delene, fordi den aldri har eksistert i tiden som forløper fremover og bakover – til en som i kraft av å være observasjonens kunstner er gitt å representere det som tilpasser stedet og tingenes akse i denne spøkelsesbyen, den uhåndgripelige, den ufattelige, fordi den ikke disponerer over virkelighet, det vil si: den uutholdelige skjønnheten.

En fiskende fugl i vannet: for en likegyldig tilskuer, hvis han overhodet blir klar over den, ville den kanskje ikke være annet i hans øyne – like fullt burde han ikke bare ha lagt merke til, men også i betydningen som åpner seg i å bli klar over, allerede visst, i det minste visst og sett i hvilken grad denne ubevegelig fiskende fuglen der nede i det grunne vannet blant de gresskledde øyene var overflødig, hva mer er: fornemme, straks fornemme hvor vergeløst dette enorme, snøhvite, ærverdige dyret var – for overflødig var den, og vergeløs, ja, og som så ofte er tilfellet, det ene er tilstrekkelig til å forklare det andre, det vil si at den var vergeløs på grunn av sin overflødighet, og det var dens vergeløshet som gjorde den overflødig, en vergeløs og overflødig høyhet, dette er altså ooshirosagien nede i Kamogawas grunne vann, men selvfølgelig er det slett ikke tale om noen likegyldig tilskuer, der nede på bredden spaserer mennesker, triller sykler, går busser, mens ooshirosagien bare står ufortrødent med blikket rettet ned under det skummende vannets overflate, og den uopphørlige observasjons konstante verdi endrer seg aldri, for denne observasjonens vergeløse og overflødige kunstner overlater ingen tvil om at denne observasjonen er uopphørlig i den, det er uvesentlig om det kommer fisk eller små krypdyr, insekter eller kreps, som den med et feilfritt, ubarmhjertig nøyaktig hugg slår ned på i det eneste mulige øyeblikket, slik det er like visst at den etsteds hadde dukket opp på himmelen ved daggry med sine tunge, langsomme og fornemme vingeslag, og at den med de samme vingeslagene vil vende tilbake dit når det begynner å skumre, det er også sikkert at den har lagt bak seg et rede, det vil si at den har noe bak seg, slik det også kan antas at den vil ha noe fremfor seg: historie, hendelser, at dens liv altså har en handlingsrekkefølge, det er bare det at den endeløse observasjonen, oppmerksomheten, den ubevegelige posituren avslører at alt dette ikke engang er nevneverdig, at alt dette ikke har noen tyngde, for i dens, ooshirosagiens tilfelle, mangler nemlig dette fullstendig, det er ingenting, det er fjon, skum, dun og fråde, for den er dette bare dens egen uopphørlige observasjon, bare det har tyngde, dette er dens historie, som er unik, ene og alene dette, hvilket betyr at denne kunstnerens ubevegelige oppmerksomhet er det eneste som gjorde og gjør den til ooshirosagi, uten dette kunne den ikke engang ta del i eksistensen, hvis uvirkelige høydepunkt den representerer, det er derfor den ble sendt hit, og grunnen til at den en gang vil bli kalt tilbake.

Det er ikke en eneste skjelvende bevegelse som indikerer at den på et punkt vil bevege seg fra tilstanden av total ubevegelighet til lynraskt å harpunere byttet, og det er derfor den totale ubevegeligheten så langt har gitt et bestemt inntrykk av at her, hvor den har slått seg ned på Kamogawa, er det ikke en snøhvit egretthegre, men intet som står, men likevel er dette intet så intenst, denne observasjonen, denne konsentrasjonen, denne uopphørligheten, det perfekte intet er i sitt fulle potensial opplagt identisk med alt som kan hende, jeg kan gjøre hva som helst, når som helst og av hvilken som helst grunn, er inntrykket den gir der den står, men hva det enn blir, når som helst og av hvilken som helst grunn, så vil det i dens tilfelle ikke ganske enkelt bety oppstuss, men et skarpt, hårfint utslag, slik at fra dette enorme rommet, av mulighetenes rom, vil det bli noe, verden kommer ut av balanse, for ut av ubevegelighetens absolutte vesen vil noe skje, ut av denne ubevegeligheten spent til det ytterste vil denne uendelige konsentrasjonen følgelig på et punkt briste, og hvis den direkte årsaken blir en fisk, en amago, en kamutsuka eller en unami, som den sluker hel, er målet å opprettholde livet ved å spidde den, hele opptrinnet er allerede langt hinsides seg selv, her, foran øynene på oss, enten på nordgående buss nummer tre, eller på en skranglete sykkel, eller til fots på stien tegnet i støvet på bredden av Kamo, uansett går vi alle bare blindt forbi den, fordi vi er blitt vant til den, ville vi svare hvis vi ble spurt, på spørsmålet om hvordan det er mulig å bare gå forbi, ville vi si at vi allerede har lagt det bak oss, det er bare håpet om at det fra tid til annen er en blant oss, som helt uten grunn, liksom helt tilfeldig kaster et blikk i den retningen, for så å bli stående og se på den, en lang stund tar han ikke blikket fra den, og dermed blir han på et vis innblandet i noe han for øvrig ikke ønsket å bli innblandet i, for med dette blikket – riktignok vaklende i den evige bølgebevegelsen i blikkets intensitet – ser han på den, men fordi det ganske enkelt ikke er mulig å holde det menneskelige blikket konstant i denne uendelige spenningen, hvilket han nå virkelig ville ha behov for, men ettersom det praktisk talt er umulig å forbli på samme intensitetshøyde hele tiden, kan konsekvensen lett bli at det nettopp er når konsentrasjonsbølgen faller, på den såkalte oppmerksomhetsbølgens nedre, kanskje aller nederste fase denne harpunen skyter ned, og da vil dette øyeparet med blikket tilfeldigvis rettet den veien på ulykksalig vis ikke se noe, bare en ubevegelig fremoverbøyd fugl som ikke gjør noe, og dermed vil et slikt menneske, med denne synkende oppmerksomhetsbølgen i hjernen, også han som kunne ha vært den eneste blant oss, kanskje aldri mer se noe som helst, han vil forbli slik resten av livet sitt og gå glipp av det som kunne ha gitt livet mening, og derfor blir livet hans trist, usselt og ensformig, et bittert og trøstesløst liv uten håp, risiko og storhet, uten den minste fornemmelse av en høyere orden – selv om han bare kunne ha kastet et blikk den veien på nordgående buss nummer tre, eller på en skranglete sykkel, eller til fots på stien tegnet i støvet på bredden av Kamo, for å se hva som befant seg nede i vannet, hva den store hvite fuglen gjorde der, ubevegelig, mens den med halsen, hodet og nebbet rettet stivt fremover stirret på overflaten av det skummende, skvulpende vannet.

Det finnes ingen andre elver som denne i verden, når man ser den for første gang, tror man ganske enkelt ikke sine egne øyne, kan bare ikke tro det, og stående på den ene broen – la oss si på Gojo-ohashi – spør sin ledsager, om han da har en, hva det egentlig er som befinner seg under dem, i det brede elveleiet, der vannet først bare sildrer her og der i tynne årer blant øyer som virker fullstendig absurde, for det er nettopp saken, enten man tror sine egne øyne eller ikke, Kamogawa er en relativt bred elv der vannstanden er så lav at det har oppstått hundrevis av små øyer av avleiret slam, øyer som nå er overgrodd av gress, hele Kamogawa er full av slike uregelmessige slamøyer med gress som rekker en til knærne eller til brystet, og det er mellom disse det lave vannet slynger seg, som om hele elven var i ferd med å tørke inn, hva har hendt her, spør man sin lokale ledsager, om man da har en, kanskje en slags katastrofe eller hva, hvorfor har elven til de grader tørket inn? – men han får nøye seg med åh, nei da, Kamo har vært en riktig vill elv, og vakker, og nedstrøms ved Shijo-ohashi er den fremdeles vill, og det er den noen ganger her også når regntiden setter inn, da blir den selv i dag nesten fylt med vann, inntil 1935 flommet den regelmessig over, den kunne ikke kontrolleres i flere hundre år, endog i Heike monogatari beskrives det hvor lite kontroll de hadde over den, før Toyotomi Hideyori endelig foreskrev at elven skulle reguleres, og en viss Suminokura Soan og hans far Ryoui gikk i gang med arbeidet, og hva mer er: Ryoui gjorde ferdig Takase-kanalen, fikk rettet den ut, og så i 1894 la de siste hånd på arbeidet med Biwa-kanalen, men naturligvis var det fortsatt oversvømmelser, og siste gang, nærmere bestemt i 1935, var flommen så voldsom at den praktisk talt ødela alle broene, og det var mange døde og ubeskrivelige skader, det var altså da det ble bestemt at det måtte settes en endelig stopper for denne destruktive kraften, det skulle bygges ditt og det skulle bygges datt, men ikke bare langs elvelinjen, men også der nede, i elveleiet, et slags system av uregelmessige demninger bestående av steiner for å bryte den til tider voldsomme vannmengden som strømmer ned fra fjellene i nordvest, og den har man klart å bryte, sier den lokale ledsageren, om man da har en, som du kan se har man lyktes i å bryte vannets kraft, det er ikke lenger noen oversvømmelser, ikke lenger noen dødsfall, ikke lenger noen skader, bare disse sildrende årene, disse steinvollene, dette ytterst effektive elvedemningssystemet, ja, og så fuglene, da, sier denne lokale ledsageren og peker flere kilometer oppover og nedover fra midten av Gojo-ohashi, de utallige fuglene, de kommer fra Biwasjøen, helt nøyaktig hvorfra vet heller ikke han, og her finner man virkelig alt, Yurikamone, Kawasemi, Magamo, Onagagamo og Hidorigamo, Mejiro og Kinkurohajiro, fugler av alle mulige slag, endog vannløpere piler omkring her, det er bare den snøhvite egretthegren som den lokale ledsageren, om man da har en, ikke nevner, han nevner den ikke fordi han ikke lenger ser den der han peker i den retningen, på grunn av dens konstante ubevegelighet har de nemlig blitt vant til den, og som det pleier å være, de legger ikke engang merke til den, men der står den, urørlig, som om den ikke var der, ikke så mye som en eneste fjær dirrer, den lener seg fremover, med blikket sveiper den over det skummende vannet som sildrer forbi, Kamos snøhvite konstans, byens akse, kunstneren som ikke lenger finnes, som er usynlig, som ingen har behov for.

Det ville være bedre om du vendte deg om og gikk inn i det tykke gresset, dit hvor en av disse underlige gresskledde øyene i elveleiet dekker deg helt, det ville være bedre om du gjorde det en gang for alle, for hvis du kommer tilbake i morgen og overmorgen, er det likevel ingen som vil forstå deg, ingen som vil se på deg, ingen av dine naturlige fiender som kunne få se hvem du egentlig er, derfor er det bedre om du drar din vei allerede i kveld når det begynner å skumre, det er bedre om du også trekker deg tilbake med de andre når natten faller på, kom bare ikke tilbake i morgen når dagen gryr, eller i overmorgen, for deg er det bedre om det ikke blir flere i morgen og ikke blir flere overmorgen, så gjem deg nå i gresset, synk i kne, fall ned på siden, la øynene dine langsomt lukke seg, og dø, for opphøydheten som du bærer, tjener ikke til noe, dø i natt i gresset, synk i kne og fall ned, og la det være slik – slipp ut ditt siste åndedrag.

2

DEN LANDSFORVISTE DRONNINGEN

I Quiz Biblici online, som drives av websiden La Nuova Via, tilbød høsten 2006 sine lesere følgende kryssord, som i vannrett nummer 54 tvang sine lesere til en bestemt stillingtaken:

Omtrent på samme tid oppdaterte et firma registrert på adressen Mitchelton 4053, Qld, Australia nettsiden sin, vashtiskin.com, for bedre å være på linje med tidens nye ånd, og som man kan fornemme, står mye på spill, for som de skriver, Vashti Purely Natural Skin Care, som er fjernt beslektet med nettsiden www.3roos.com/forums/showthread.php?=194376, is a unique range that supports health and well-being by using nature’s gifts to work in synergy to rejuvenate the body and uplift the soul. Deres produkter, som blant annet inkluderer hudrenseprodukter, ansiktsvann, kroppslotion, hårpleiemidler og babyprodukter, are handmade from the finest plantbased ingredients that mimic the naturally occurring constituents in the skin, reduce free radical damage, and encourage hydration, blood supply and cellular regrowth. I tillegg opplyser de at Vashti uses only quality ingredients, og med det ønsker de å si at deres produkter are guaranteed 100 % vegan-friendly, at de respect humans by avoiding the use of synthetic ingredients and artificial colours and fragrances. Til slutt legger de til at de respect animals by not supporting testing on animals.

Radical Damage

Hun ble aldri vist kjærlighet og omtanke i det persiske hoffet, hun ble lovprist og misunt, opphøyet og fordømt, hun fortryllet dem og de sa om henne at hun ikke var særlig vakker, altså var hun vakker, meget vakker, på en måte som overskred alle datidens kjente målestokker, og følgelig var hun mer blendende enn alle andre, men kjærligheten ble holdt tilbake, det falt aldri noen inn å nærme seg henne med kjærlig omtanke, hverken de som kunne være i hennes nærhet eller de som bare hadde hørt om henne, og alle i Susa visste – liksom alle i hele akamenide-persernes rike – at hun bodde i kongens slott under byrden av den evige mangelen på kjærlighet, men slik var det også før hun kom dit som Den Store Kongens hustru, for allerede i det øyeblikk hun ble født, var hennes skjebne blitt beseglet, det ble nemlig feilaktig hevdet at hun var etterkommer av Bel-sarra-usur, som var hensunket i religiøst vanvidd, og Nabu-kudurri-usur, den storsinnede røverhøvdingkongen, og fra første stund av ble hun behandlet, uavhengig av sin alder, som en som gikk en stor fremtid i møte – selv om man knapt kunne ha ant hvor stor den skulle bli – til tidenes ende – for da herskeren av persernes enorme rike gjorde henne til sin første hustru, valgte henne og utlyste ekteskapet, for slik gikk det for seg, da dronningkronen havnet på hennes vakre hode, et babylonsk hode – så Den Store Kongen kunne ikke finne en passende blant damene i Persia, bemerket Parysatis rasende, nei, svarte Den Store Kongen kontant, og slik var det virkelig, for ham eksisterte ingen utenom dronning Vashti, han hadde aldri sett slik skjønnhet før han første gang fikk øye på henne, hverken før eller noe sted senere, selv om riket var blitt riktig stort siden Kyros den stores tid, imperiet var det største av alle i verden, nesten ufattelig stort, der det knapt var mangel på skjønnheter: medere, skytere, partiere, lydiere, syrere og jøder, det er umulig å ramse opp hvor mange folkeslag og hvor mange skjønnheter det fantes, men ingen av dem var i nærheten av å inneha den skjønnheten som den babylonske dronningen utstrålte, Den Store Kongen er forelsket, ble det hvisket i det persiske hoffet, han byttet konstant hovedkvarter mellom Pasargadae, Persepolis, Ekbetana og Susa, alt etter årstiden, dersom dronningen er i nærheten, ble det sagt i Pasargadae, lik en som har mistet forstanden når han ser på dronningen, ble det hvisket i Persepolis, han kan ikke ta øynene fra dronningen når hun er til stede, meldte fremmede utsendinger når de vendte hjem fra Susa, han følger ikke med, det er umulig å forhandle med ham, og alt dette var i samsvar med virkeligheten, til tider, når Den Store Kongen tok del i en pompøs aftens i zenanaen, glemte han nesten å spise, han bare stirret på dronningen, og kunne ikke fri seg fra synet av hennes praktfulle, tykke, gylne hår, som flettet under den elegante, velformede nakkegropen falt nedover ryggen – også han beundret, lovpriste og opphøyde henne, og han følte seg ille til mote da hoffsladderen om at han var forelsket, kom ham for øre, for han visste ikke hva som knyttet det – tett eller løst – til den følelsen som var årsaken til at han måtte beundre, lovprise og opphøye henne, Den Store Kongen var maktesløs, men også lykkelig og stolt, og han ville ha vært i stand til å drepe med bare hender hvis han også hadde fått høre at de tok hennes navn i sin munn, at ikke bare hans mor, Parysatis, hvilket var naturlig, ikke bare kvinnene som bodde i zenanaen, i palassenes lukkede verden, hvilket i seg selv var tradisjon, men også de erobrede overhodene og kongene våget å snakke om hans vidunderlige dronning, snakke om at dronningen var overdrevent stolt i hoffet, at hun i overdreven grad søkte folkets gunst, han ville i all sannsynlighet ha drept vedkommende, til alt overmål var dette snakket slett ikke så langt unna sannheten, for Vashti viste seg faktisk å være reservert under disse zenana-gildene som ble holdt i kongens nærvær, og Vashti var visst bare lykkelig hvis hun kunne delta i et høytidelig opptog gjennom folkemengdene i Persepolis eller Ekbatana, eller Pasargadae eller Susa i vintermånedene, for på det vis å bli umåtelig populær, stadig mer populær, bemerket herskerens mor med morderisk lynende øyne i sin krets av rådgivere, det var hun som var dronningens hovedfiende, stadig mer populær, mumlet hennes persiske følge bekymringsfullt, bare tanken på at en mannlig etterfølger etter alt å dømme snart ville ankomme, som takket være sin mor ville være halvt babylonsk, var nok til å gjøre dem dystre, stadig mer populær, ble det rapportert til Den Store Kongen, som da han fikk høre dette, ble i så godt humør, som om synet av folket som jublet betydde at denne populariteten ville kaste glans over ham også, men nei, så var ikke tilfellet, denne populariteten gjaldt bare dronningen, en uhemmet entusiasme, som bortsett fra det faktum at det ikke var sedvane og derfor utenkelig at det persiske rikets dronning skulle toge fremfor folket, som hadde sitt utspring i folkets følelse av at Dronning Vashti benyttet enhver anledning til i sin forgylte vogn å ta del i et opptog gjennom mengden som feiret henne fordi hun elsket dem, folket, mens Den Store Dronningen, som hun ble kalt i samsvar med både skikk og folkets følelser, bare ønsket å se at de elsket henne, hvilket derimot ikke var sant, for selv om de jublet over å få se henne, selv om de skrek av glede over å få et glimt av henne, var det i virkeligheten bare det faktum at de kunne se henne, at de kunne få et glimt av henne som fortryllet dem, hvilket faktisk stod i sterk kontrast til Den Store Dronningens begjærlige ønske, men hun la ikke merke til noe, folket jublet og skrek, mens hoffet ble forskrekket, i første rekke Den Store Kongens mor, Parysatis, som i alt dette følte et forvarsel på store og mer truende endringer, og som alene av den grunn aller helst ville ha kvalt – bare som avskrekkelse – hundre bønder av babylonsk avstamning i asken, om ikke Den Store Dronningen selv kunne røres – inntil videre, sa hun til sine nærmeste fortrolige – hvilken grenseløs frekkhet, sa hun anklagende til Den Store Kongen, hvordan våger denne løsgjengeren av en babyloner å bryte med imperiets skikker, og benytte enhver anledning, enten som påskudd til å presentere et offer til Mithra eller vise sin takknemlighet fremfor Anahita, å gå ut blant folkemengden, forlate zenana-området, la seg feire av pøbelen, la dem feire henne, bemerket Den Store Kongen med funklende øyne, hun er den eneste i riket, sa han og pekte mot zenanaen, som fortjener å bli feiret, hvorpå Parysatis snøftet rasende og stormet ut, mens Den Store Kongen bare smilte for seg selv uten å la seg affisere, for det var bare Den Store Dronningen som opptok ham, og forsterket i sine dekreter kultusen rundt Mithra og Anahita, mens han selv, som tradisjonen var, bare viste ærbødighet overfor og underkastet seg tilbedelsen av hovedguden Ahura Mazda, Opphavet Til Alt, la henne bare gå, erklærte han til sine omgivelser, og ofre som hun ønsker til Mithra og Anahita, det ville hverken skade riket eller folket, og ham personlig skadet det slett ikke, for kunne han ikke selv ta del i disse dronninglige prosesjonene, var det nok å forestille seg henne der hun i sin mest glitrende pynt, i sitt mest strålende antrekk, på vei til et Mithra-alter, kastet sin udødelige skjønnhet til folket, det var det Den Store Kongen likte, denne pompen og ødselheten, der hun så å si ødslet sin egen persons uforlignelige pomp på dem som ikke fortjente det, det var især det som Den Store Kongen lot seg henrykke over, denne uforskammede kaprisen, for han hadde ikke den fjerneste anelse om at Vashti bare følte en uslukkelig lengsel etter å bli elsket, og dette jublende og skrikende havet av mennesker i Susa eller Persepolis passet godt inn i forestillingen om at disse folkene, på begge sider av den hellige veien, ga uttrykk for hengivelse til sin dronning – jubel og skrik, det hørte hun også nå i den pinefulle stumheten, nå når skueprosessen med å styrte henne i grus var begynt, når hun ifølge skikk og dom helt uten følge, frarøvet sine smykker, mutters alene måtte forlate sin suite og gå over brolegningen på dronningens gårdsplass mot den Nordlige Port, forbudt for alle andre.

Sandro hadde sagt at mens han var borte, skulle han påta seg selv det minste oppdrag, verkstedet hadde bare vært i drift halvannet år, med andre ord var det fremdeles ukjent, dessuten måtte disse ærverdige jødene i kaftan være sendt til dem av selveste naboen, den store Signor Antonio Vespucci, andre kunne det ikke være, så under henvisning til at verkstedets mestermaler, herr Alessandro Battigello på oppdrag fra Signor Tommaso Soderini for tiden arbeidet for Sei della Mercanzia, med andre ord Handelskammeret, ville derfor han, Filippo di Filippi Lippi, forhandle med dem, og han ba dem ærbødigst sette seg, mens de på sin side bare så rådville på hverandre, de kunne knapt diskutere saken med denne guttevalpen, som opplagt bare var en slags lærling her, men da han forstod hva dette spillet med blikkene gikk ut på, opplyste han at uansett hvor ung han så ut, var han ikke lærling, eller tjener eller lathans av noe slag, nei, han var i stedet Filippino Lippi, i høyeste grad autorisert mal-er-part-ner hos herr Alessandro di Mariano Filipepi, bedre kjent som Sandro Battigello, attpåtil var han – hvilket de kunne ha gjettet fra navnet hans – den navngjetne Fra Filippo Lippis eneste sønn, slik at de kunne roe seg, endelig ta plass og trygt fortelle hvilket ærend de var ute i, og såfremt han kunne, ville han selvsagt gjøre hva han kunne for å være behjelpelig, mens de bare ble stående og stirre på den snarrådige gutten, før den eldste av dem tok ham nøye i øyesyn, smilte og nikket til de andre, og slik gikk det for seg at Filippino selv fikk oppdraget med å lage de to forzieraene, ikke bare i sitt slag, men overhodet det første oppdraget verkstedet hadde fått, det skulle feires bryllup, forklarte den gamle jøden mens han fingret med det lange, hvite skjegget, det skulle inngås ekteskap i – og her fulgte et navn som Filippino, til tross for at han bad den gamle jøden gjenta det, heller ikke andre gang oppfattet – i en eller annen familie, og i den anledning var det de nå etter anbefaling fra Signor Vespuccis eldre søster henvendte seg til herr Alessandro di Marianos verksted for å spørre om han ville påta seg dette arbeidet, som skulle være ferdig til årets siste dag, det dreide seg om to forzieraer, åh, to forzieraer, nikket Filippino med det urokkeligste alvor, for så plutselig å tie og sette trutmunn, som om han nøye vurderte om verkstedet kunne påta seg nok en bestilling i tillegg til alle de andre, ja, svarte den gamle, og fra nå av så han mer bestemt på denne fjorten–femten år gamle gutten, i vanlig format, sa han, men ikke i vanlig utforming, sa han og løftet den lange pekefingeren, for de, det vil si familien, og med det mente han brudens familie, fortsatte han mens han langsomt formet ordene, ønsket ikke at dette forziera-paret skulle være utskåret, slik tilfellet ofte var, nei, det skulle være malt, og det var derfor de henvendte seg til herr Sandro di Mariano, de ønsket nemlig at den unge mesteren skulle male historien om Ester fra den hebraiske bibelen på de to forzieraene, han kunne bruke overflatene på kistens to kortsider og ene langside, men ikke lokket og baksiden, som skulle stilles mot veggen i det unge ekteparets soveværelse, det ble kort sagt til sammen to lange rektangulære og fire bortimot kvadratiske overflater, fortsatte den gamle sin forklaring, det betyr at herr Sandro di Mariano alt i alt har to store og fire små sider til disposisjon, men naturligvis – den gamle mannen kikket seg rundt i det temmelig uryddige verkstedet uten å legge skjul på sin tvil – må mesteren påta seg alt arbeidet, han må selv sørge for snekker og gullsmed, det er ikke noe problem, skjøt Filippino inn, bedre gullsmed enn Antonio, mesterens eldre bror, fant man ikke om man lette aldri så mye, og når det gjaldt snekkerarbeidet, hadde de i årevis samarbeidet med Guliano da Sangallo, den viden kjente snekkermesteren, i årevis, gjentok den gamle mannen og hevet sine buskete øyenbryn, ja, svarte Filippino så bestemt han bare kunne, de kjente hans arbeid fra lang tid tilbake og var ytterst fornøyd med det, men nå begynte hele familien å smile, i første rekke de yngre, som satt lenger bak, nær inngangen, og hørte på samtalen, da kunne De kanskje fortelle meg hvor stor forziera De hadde i tankene, sa Filippino med alvor i blikket idet han bøyde seg mot den gamle mannen, for han likte ikke noe særlig denne generelle munterheten, vel, den gamle mannen viste med hendene, omtrent så stor, fint, sa Filippino og nikket til størrelsen, han grep besluttsomt en list, skar et hakk i den og gikk bort til den gamle mannen, skal langsiden være så lang, spurte han, hvorpå den gamle mannen ble temmelig forundret da han med begge hendene målte den lengden han nettopp hadde demonstrert, for den stemte tydeligvis med lengden gutten hadde merket av på listen, og som om det var på tide å tale alvor, fikk han med sine anselige øyenbryn gutten til å sette seg foran ham, vinket bakover til et av de yngre familiemedlemmene, og så hadde han straks et stykke tekstil med en tegning på som åpenbart fremstilte den forzieraen de ønsket, med de rette målene påtegnet, og nå, sa den gamle mannen og så Filippino dypt i øynene, gjentar du nøyaktig hva vi ønsker, for siden er det du som må fortelle det til … malerpartneren din når han kommer tilbake, så lente han seg en tanke tilbake på stolen, men stolen hadde ikke ryggstø ettersom det bare var en enkel trekrakk av det slaget man gjerne brukte i verksteder, og nå var det Filippino som trakk på smilebåndet et kort øyeblikk, men så tok han straks og høytidelig ordet: mine distingverte gjester har den ellevte august i det Herrens år 1470, i Sandro Battigellos verksted, bestilt et forziera-par i det format som står avmerket på dette vadmelstykket, og som jeg ser, fortsatte han samtidig som han løftet stoffet nærmere øynene, skal det lages av den fineste poppel, følgelig skal alt snekkerarbeidet og gullsmedarbeidet sammen med den aparte oppgaven, nærmere bestemt at verkstedet til ovennevnte mester skal male hele historien om Ester på to av langsidene og alle kortsidene av de to forzieraene, samt at leveringsdato skal være årets siste dag, som også skal være dagen vi mottar den avtalte godtgjørelsen på femten gullflorentiner per stykk, på en slik måte – her tok den gamle jøden, som betraktet gutten med et stadig mer tilfreds blikk, over ordet og fortsatte som om han ikke hadde hørt forslaget angående prisen – at Ester som bønnfaller om nåde fremfor kongen skal fremstilles på det ene hovedpanelet, det andre skal vise det jødiske folkets takknemlighet, mens sidebildene skal skildre hovedpersonene, Ahasverus, Haman Mordekai, naturligvis med Ester i forgrunnen, naturligvis, svarte Filippino kjølig og la ansiktet i de strengeste folder, naturligvis blir det opp til Sandro Battigello å avgjøre hvordan det er mulig å skildre en hel bok i Den hellige skrift på kun seks paneler slik at det vesentlige formidles, hvorpå den gamle mannen, som mer eller mindre hadde forventet et slikt svar, smilte og kikket bakover på de andre, før han bøyde seg mot Filippino og svarte, nettopp, min kjære gutt, det var akkurat slik jeg også hadde forestilt meg det, og dermed reiste han seg fra stolen, og mens han så på gutten med et varmt blikk, tok han ham i hånden, vinket til de andre og skrittet i spissen for følget ut i Via Nuova mens han lystig ristet på hodet og mumlet for seg selv, det var ikke småtteri, din slyngel, femten gullflorentiner, og det per stykk! – og så la han hendene på ryggen og med den anselige familien på slep, som nå hadde brutt ut i høylytt, munter samtale om hva som egentlig hadde foregått der inne i verkstedet, trakk han seg bort fra den stekende solen og forsvant langsomt bortover på skyggesiden av Chiesa di Ognissanti.

Selv om det var Kyros den store som grunnla perserriket, og Dareios som utvidet det, var det Artaxerxes II Mnemon som virkelig gjorde det stort, denne mannen som ifølge datidens og senere tiders historieskrivere var svak, lett påvirkelig, avmektig, og til å begynne med, fintfølende og generøs, som opprinnelig ble kalt Ŗtachschaçā på sitt eget språk, grekerne kalte ham senere Arsakes, og som i lang tid ikke var i stand til å komme over at han måtte begrave evnukken Tiridates, sin ungdoms gutteelsker, før han – som kanskje Herodot nedtegnet – fikk en sjanse til å komme ut av barndommen, og fordi sorgen hans var så tung at han påbød folket å sørge på det dypeste over hele riket, forsøkte moren å mobilisere all sin makt for å få i stand et ekteskap etter rikets smak, hvilket samtidig skulle hindre ham, Arsakes, fra å bli den nye kongen, for i sitt hjerte, om det i Parysatis’ tilfelle overhodet er mulig å tale om noe slikt som hjerte, hadde hun tiltenkt tronen til sin andrefødte, men til ingen nytte, ingen av hennes planer ble realisert, for hun måtte se sin yndling, den lidenskapelige, høyreiste Kyros den yngre, som var skapt for å herske, dø ved Cunaxa, og det var nettopp gjennom den foraktede førstefødte, og på den annen side den babylonske sjusken, som var blitt utpekt til ekteskapet, som i stedet for å vanskeliggjøre Artaxerxes IIs tronbestigelse simpelthen fremskyndet den, fordi den fordømte fremmede slangen, som Parysatis omtalte henne som blant sine mest fortrolige følgesvenner, var blitt så populær praktisk talt fra sin første offentlige opptreden av, da hun i prosesjonen bak sin ektemann, Den Store Kongen, fikk anledning til å delta i den ene store festivalen tilegnet Ahura Mazda, at folket straks ønsket å se henne på dronningtronen, der de da også fikk se henne, for Den Store Kongen ville også se henne der, og magikere fra Media plasserte kronen på hennes hode, og dermed ble hun Den Store Dronningen av det enorme riket, slik det også ble hun som fikk Den Store Kongen til å glemme, og det sporenstreks, sorgen over Tiridates, for det var nok å se på Vashti, og så var han forhekset, Parysatis forsøkte alt som står i et menneskes makt mot henne, hun benyttet seg av konene i det lukkede zenana, især den sjalu joniske Aspasia, som var blitt skjøvet inn i zenanaens grå bakgrunn på grunn av Vashti, hun utnyttet til fulle intrigemakeriet i zenanaen, hun utnyttet det Marduk-tro presteskapet og det Marduk-fiendtlige presteskapet, så vel de såkalte «mannsselskapene», som forkastet Ahura Mazdas enevelde, som mishaget til de zoroastrianske prestene, som tok avstand fra disse «mannsselskapene», alt prøvde hun uten hell, hennes førstefødte, som ikke var prins av fødsel, var blendet av den babylonske skjønnheten, som på sin side satt på tronen og bar sin krone på sitt yndig krøllete lingule hår som om hun alltid hadde sittet på den tronen, og som om den kronen alltid hadde tilkommet henne, hun oppnådde rett og slett ingenting, ingen verdens ting, Vashtis posisjon ble mer og mer uomstøtelig, parallelt med imperiets, hvilket igjen bare styrket Den Store Dronningens posisjon, for det vokste og ble stadig mektigere, aldri før hadde verden vært vitne til et rike av slik ufattelig størrelse, i tillegg nøt rikets innbyggere godt av den store freden etter alle de store krigene, hvilket dels ble tilskrevet Den Store Kongens eget talent, dels ble oppfattet som bevis på at Himmelens høyeste gud, Ahura Mazda, var lykkelig over å se Den Store Kongen på den persiske tronen, kort sagt, Vashti virket uangripelig, dronningmoren pintes i sin suite, avmaktens sinne malte henne i stykker, det eneste hun nå kunne sette sin lit til var at noe skulle hende – som det ofte gjør – noe som kunne gjøre slutt på denne avskyelige freden i riket og denne patetiske kjærligheten i det kongelige slottet, hun fikk hodepine av å være vitne til at Den Store Kongen bare ble fetere og fetere, og ble kvalm av å se den strålende babylonske tispen, men inntil videre var det ingenting å gjøre med det, bare vent, sa Parysatis til seg selv innimellom tokter av hodepine og kvalme, en dag vil dette ta slutt, fordi Ahura Mazda i Himmelen ønsker det, og slik gikk det da også, all hennes venting og alle hennes kvaler hadde ikke vært forgjeves, for enden kom, så lett, og så selvfølgelig at det var Parysatis i egen person som var mest overrasket da hun etter avslutningen på rikets feiring av Den Store Kongens tronbestigelse, fikk høre at selv kongens nærmeste tilhengere holdt ham for uskikket til å ta den minste avgjørelse, og at ryktet om den svake kongen var begynt å spre seg endog i de underkuede provinsene, Artaxerxes tillot alt, men dette kunne han dog ikke tillate, etter den 180 dager lange festivitasen landet rundt arrangerte han en syvdagers feiring for de gamle og nylig erobrede fyrstene, for de gamle og nylig erobrede kongene på motsatt side av elvebredden i Apadana, som var blitt bygget for å stå rett overfor Dareios’ palass i Susa, for å demonstrere verdigheten i sin rett til tronen og sin styrke, men fra det punkt av hersket full forvirring, selv Parysatis hadde til tider vondt for å følge hendelsene, for en stund kunne hun knapt tro at Den Store Kongen fremdeles var i stand til å vise virkelig vrede, selv om det nettopp var det den første nyheten kunne fortelle, det eneste problemet var at skikken ikke tillot henne å nærme seg Apadana slik at hun på denne såkalte feiringen – som sedvanlig kulminerte i heftig rangel – med egne øyne kunne forsikre seg om denne vreden, uansett fortalte den andre nyheten om dette infernalske raseriet, evnukkene fløy så å si i skytteltrafikk mellom zenanaen og Apadana, Den Store Kongen, hvisket de henne i øret, frådet av raseri, Den Store Kongen, stotret de, var som besatt, han knuste og raserte og alle gjestene var sjokkerte, feiringen gikk i oppløsning og kom til sin ende, ble det rapportert i palasset i Susa om de uventede hendelsene, og Parysatis var igjen lykkelig, alene det faktum at Den Store Kongens avskyelige, men likevel uangripelige følelse av at det overhodet kunne oppstå problemer mellom ham og Vashti hadde oppløst seg, ja, selv om det var av en slik idiotisk sjofel grunn, gjorde henne så oppstemt at både hodepinen og kvalmen forsvant som dugg, hun følte seg storartet, øynene hennes funklet, hun ble glatt i pannen og rak i ryggen, og igjen kunne hun sette opp det steinansiktet som alle i kretsen rundt henne fryktet, mens Vashti selv vred seg mellom stolt verdighet og ydmykende krenkethet der hun satt i dronningsuitens audiensværelse, overbevist om at hennes svar var høvelig, og ventet på ham som disse rystende rapportene omhandlet og stammet fra, hun satt og ventet på Den Store Kongen, uten at han kom, hun mottok bare nye rapporter, slik at Vashti ble grepet av en stadig dypere forskrekkelse og forbitrelse, og snart visste hun hva som ville følge, noe annet kunne ikke følge, hun visste at rådet – hvis innkallelse hun var blitt informert om – i henhold til skikken ville vedta, slik de var, fulle og sultefôret på en fatal skandale, at hun måtte forlate dronningsuiten og gå hele veien gjennom det øde palasset til den forbudte porten, hun måtte følge den århundregamle forskriften og ta de første skrittene av sin landsforvisning, slik at hun til slutt ville ende opp kvalt i asken, lik en hund som ikke hadde adlydt ordre.

De hevdet alt mulig, for så å hevde det stikk motsatte, det var simpelthen utrolig at man i et slikt tilfelle med et praktisk talt nytt mesterverk – panelbilde-paret som fremstilte historien om Ester var jo ikke mer enn fem hundre år gammelt – hadde visst så lite, ja, fortsatt ikke visste noe, og her er det ikke tale om de kultiverte brede lag, som i dag snarere bør beskrives som de snevert kultiverte lag, men den tallrike horden av eksperter, som har ofret mangfoldige studier for å redegjøre for at det naturligvis var Sandro Botticelli som malte panelbildene om Ester, mens andre igjen demonstrerte at det ikke var Sandro Botticelli som malte panelbildene om Ester, før atter andre beviste at han bare malte de viktige partiene, så ikke engang det, at han kanskje bare hadde løst skissert det for å vise Lippi hva han skulle male, og så at panelet med tittelen La Derelitta, kanskje det mest gåtefulle quattrocentomaleri, naturligvis var det fjerde og antatt fortapte stykket på cassonen, som forzieraene – det store kisteparet som bruden fikk av sin familie til å oppbevare sitt brudeutstyr og andre verdifulle gjenstander i – i ettertid ble kalt, før en annen ekspert senere kom og fremsatte hypotesen om at den berømte La Derelitta, hm, uten tvil var Boticellis verk, dog uten å være og heller aldri hadde vært en del av cassonen, som man ikke vet hvem som bestilte, eller når vedkommende bestilte panelene, som siden ble spredd i like mange retninger som det fantes separate stykker, et vitne kan berette at alle seks panelene ble satt sammen i galleri Palazzo Torrigiani i det 19. århundre, men senere endte de enkelte panelene på gåtefullt vis i seks forskjellige museer, fra Chantilly til Horne-stiftelsen, og så kom det 20. århundre med tidligere ukjente teknologiske muligheter til rådighet for forskerne, det var mulig å håpe at de som studerte disse forzieraene eller cassonene ville komme frem til en løsning, vel, de kom frem til at Filippini Lippi, frukten av den forbudte lidenskapen som stormet mellom den tidligere munken Fra Filippo Lippi og den tidligere nonnen Lucrezia Buti, kunne ha noe å gjøre med saken, den unge gutten som hadde arvet sin fars genialitet på forbløffende fullkomment vis, kom muligens i fjortenårsalderen, kort etter farens død i 1470 eller 1471, som lærling i verkstedet til Boticelli, som selv en gang hadde vært assistent hos guttens far, slik at – resonnerte ekspertene på perioden – det er høyst sannsynlig at unggutten Lippi arbeidet på panelene som fremstilte historien om Ester, senere, derimot, fikk vi vite av Edgar Wind og André Chastel at å nei, de malte panelene sammen, men at det var umulig å si hvem som hadde malt hva, dog hadde Boticelli formodentlig spilt en rolle i verkets tilblivelse, og så kan man lese i den seneste løfterike monumentale bibliografien utgitt i 2004 av en viss Patrizia Zambrano, uomtvistelig en av intetsigenhetens største mestere, som trakk den konklusjonen at både Boticelli og Lippi kunne ha malt panelene, men de kunne også ha gjort det sammen, kanskje på den måten at Boticelli malte visse detaljer, eventuelt planla prosjektet eller tegnet skisser, mens Lippi besørget malingen, eller tvert om at Lippi gjorde alt alene – den fleksibiliteten, om vi kan uttrykke oss på den måten, fr. Zambrano legger for dagen for å dekke alle muligheter, er helt utrolig – og kan i så henseende endog berømmes for å ha klart å kna sammen, i en eneste studie, alle hypotesene som har sett dagens lys i attribusjonens vanskelige prosess, kort sagt, vi vet ingenting, fremdeles ingenting, selv om det tilsynelatende råder en viss konsensus om at det i det minste var Boticelli som malte La Derelitta, og det helt alene, hvilket er så innlysende – såfremt man selv betrakter bildet – at det er vanskelig å forstå de antatte problemene med å skille det fra Lippis oeuvre, og fastslå at det under ingen omstendighet er en del av Ester-panelene, med andre ord, vi kan holde oss i det siste deskriptive bidragets ødemark, det vil si Alfred Scharfs arbeid fra 1935, som utelukkende spekulerer over tidspunktet for verkets tilblivelse, på klosset vis, men takk og pris bare over det, ellers nøyer han seg med å beskrive hva man kan se på de enkelte maleriene, og hvordan alt dette henger sammen med andre lignende forzieraer fra Lippis hånd, og mer generelt, hvordan disse kan knyttes til Lippis oeuvre, og ferdig med det, 1935, Alfred Scharf, og så er vi ferdig, for hva er egentlig vitsen med å bry seg om ekspertenes vurderinger når bøtten de blander sitt brygg i er fullstendig tom, er det ikke tilstrekkelig, er det ikke beundringsverdig at panelene i denne fryktinngytende, ukjente machinasjon av tilfeldigheter og vilkårligheter er blitt overlevert til oss? – for etter alle disse spekulasjonene finnes det i det minste ikke rom for tvil om deres eksistens, at de eksisterer kan ikke dementeres.

For den såkalte historieforskningen har dessverre sådd tvil om Vashtis eksistens, om Esters eksistens, om historien om Vashti og historien om Ester, fra første stund av og helt frem til i dag har man næret mistanke om at hele saken angående Ester og særskilt angående Vashti, og Ahasverus og Mordekai og Haman og kongens store festlighet og alt som hendte der ikke har hendt, for som historikerne skriver, alt som står i Esters bok er så ubeviselig, så umulig å lokalisere, så uidentifiserbart og så fabelaktig at det simpelthen ikke kan stå der, da er det bedre å betrakte det som en fabel, betrakte Ester, Vashti, Ahasverus, Mordekai og Haman som figurer i en fabel, eller kanskje en tanke mer høystemt: i en myte, fordi – som en betydelig del av forståsegpåerne har hevdet, og fortsatt hevder – hele Esters bok, og dermed også Vashti, som bare spiller en mindre rolle i historien, har simpelthen ikke noe virkelighetsgrunnlag, og derigjennom er også Purims opprinnelse i beste fall uklar, naturligvis ikke dens essens, ikke den, sannsynligvis er koblingen til Esters bok av nyere dato, så vel til den hebraiske teksten som til den greske kanon, for hele saken begynner med det faktum at historievitenskapen ikke er i stand til å identifisere hovedpersonen – Ahasverus – på en tilfredsstillende måte, om han overhodet kan betraktes som hovedperson, for lenge hersket den overbevisning at denne Ahasverus var identisk med Xerxes I og at hele fabelen går tilbake til fangenskapet i Babylonia, et syn som endog i dag stikker hodet frem fra tid til annen, men ganske forgjeves, for det er stadig flere – naturligvis blant dem som finner Purims uavklarte opprinnelse foruroligende, det vil si, hva er det egentlig vi gleder oss over på festen – som er lydhøre overfor argumentene som Jacob Hoschander legger frem i sitt eksemplarisk sakkyndige verk fra 1923: at identifiseringen av Ahasverus som Xerxes, og dermed dateringen av historien om Ester til tiden fangenskapet i Babylonia fant sted, er feilaktig, fordi Ahasverus er ingen ringere enn nettopp Artaxerxes II, som fremstod som en ledende skikkelse i den perioden Akamenide-dynastiets forfall begynte – Artaxerxes II Mnemon, herskeren som ble kalt Arsakes av grekerne før han ble kronet til konge – sin yngre brors uunngåelige morder, seierherren i slaget ved Kunaksa, han som foranlediget handlingen i Xenofons mesterverk, Anabasis, den trofaste førstefødte sønnen til Parysatis – udødeliggjort som ondskapsfull intrigant – hvis vakre hustru Statiera Hoschander med et ikke nettopp hverdagslig vitenskapelig resonnement identifiserer som Vashti, han presenterte sin argumentasjon på en ubestridelig overbevisende og sindig måte, som hverken kristne bibelforskere eller mer nøytrale historikere, heller ikke den rabbinske tradisjon bestrider, selv om det naturligvis er en viss divergens mellom de to sistnevnte gruppene angående dette, men deretter er det snarere sammenfallet som er påfallende, selv om rabbinerne ordlegger seg mer krast, det vil si avviker i en skarpere bane fra Hoschanders teori, som finner konflikten mellom gammel og ny tro som tilstrekkelig forklaring på bakgrunnen til Esters bok, for eksempel at Vashti, såfremt historien er sann, og faktisk ikke etterkommer kongens ordre om å vise seg blant de ravende fulle prinsene og kongene, fremfor Den Store Kongen, som med sin hustrus skjønnhet ønsket å bevise sitt eget rikes uovertreffelighet, det vil si at hun måtte forlate den sammenkomsten hun selv holdt parallelt med Den Store Kongens syvdagers festlighet for det persiske hoffets fornemme damer i audienssalen i dronningsuiten i zenanaen, i henhold til både persisk skikk og eldre tradisjoner, og som hun selv ikke kunne være fraværende fra, men måtte sitte fullstendig tilslørt i fra begynnelse til slutt, vel, hvis alt dette faktisk er sant og hendte på den måten, men på den annen side – ifølge rabbinske kommentarer – ikke hendte på den måten og ikke av den grunn, med andre ord, at grunnen ikke var Den Store Dronningens stolthet, men en sykdom som Vashti hadde holdt skjult i flere uker fremfor Den Store Kongen, så forgjeves – sier den hebraiske og kristne bibelen – ble det hvisket i hennes øre at hun skulle forlate kvinnenes festlighet og straks skynde seg til Den Store Kongen, forgjeves gjentok evnukkene nervøst denne ordren, skremt som de var av det de hadde sett i Den Store Dronningens øyne, for det de så i de makeløse øynene var at dronningen ikke ville etterkomme kongens riktignok ganske uvanlige anmodning, som absolutt brøt med hoffets decorum, om å vise seg uten å bære annet enn sin krone, det vil si avkledd, for å vise sin skjønnhet fremfor forsamlingen av menn som nå ikke var annet enn en samling fulle pøbler, forgjeves skyndte de på henne og hvisket skjellige grunner i hennes øre, slik også tradisjonen forgjeves forsøker å prente dette bildet i erindringen, for i virkeligheten var Vashti spedalsk, hevder disse fortolkerne med nådeløs og uventet strenghet, og denne sykdommen, om den enn var i en tidlig fase, hadde vansiret ansiktet og hele kroppen hennes, og av den grunn våget hun ikke vise seg fremfor sin konge, for ikke å miste hans kjærlighet og beundring, og det var nettopp denne opplysningen som tidligere hadde kommet Parysatis for øre, som straks fornemmet at begivenhetene kunne ta en slik utvikling, at oppgjørets time var kommet, og følgelig sendte en beskjed til Den Store Kongen på et beleilig tidspunkt, hvilket hverken var uhørt eller i strid med skikken, nemlig at dersom han nå kalte sin skjønne dronning, ville hun ganske visst motsette seg anmodningen, fordi hun var for stolt til å vise seg i slikt selskap, hvorpå Artaxerxes, sløvet av flere dagers drikking, og for øvrig evig kjempende med uvissheten som kastet skygge over hans verdi som hersker, ga straks evnukkene ordre om at hun – med en slags logisk irrasjonalitet som situasjonen innbød til – skulle komme, og det i sin fulle skjønnhet, nemlig at hun ikke skulle ha annet på seg enn sin krone – Parysatis skal angivelig ha jublet, mens Vashti visste at det var ensbetydende med slutten, Artaxerxes derimot, fulgte i sin forbitrelse alle råd og sa seg enig i alt, for det eneste han kunne tenke på var at dersom Vashti, slik hun hadde gjort i flere uker, vanæret og fornektet ham igjen, ville også riket fornekte sin siste store konge, og selv om han i sin alkoholomtåkede, trege, flimrende hjerne visste hva han idømte den personen han elsket over alt annet i den uendelige verden som kan fattes gjennom fornuften, han følte også at Vashtis skjebne – og her senket de hebraiske tekstfortolkerne stemmen – gjenspeilte rikets skjebne, og at dersom Vashti var tapt, var også det enorme persiske riket tapt, tapt for evig.

Han kunne allerede tegne en madonna før han engang visste hva en madonna var, men det var ikke bare her han viste eksepsjonelle egenskaper, men på nesten alle andre områder også, for han kunne lese og skrive, utføre snekkerarbeid, bruke verktøyet i verkstedet, male og blande pigmenter til perfeksjon, han var i stand til å forgylle rammer uten at noen hadde lært ham det, slik at faren alltid fulgte hans utvikling med behørig oppmerksomhet i Prato, holdt øye med alle hans bevegelser, og bare omfavnet lille Fillipino så lenge gutten var villig til å sitte på fanget hans, og denne perioden forløp liksom så fort, barnet hadde knapt fylt seks år da han begynte å vise tegn til at han ikke likte å bli berørt, han hadde ikke behov for å bli omfavnet, snarere tvert om, han kunne ikke fordra det, til tross for at han ble behandlet med særegen kjærlighet i så vel sin fars hus som i verkstedet, familien, den store og ofte skiftende flokken av svenner og elever, til og med fornemme kunder som kom for å forhandle med den navngjetne mesteren forsømte ingen anledning til å rose ham, si hvilket vakkert barn han var, slik de heller aldri forsømte å måpe av forundring når mesteren stolt viste frem en og annen tegning (selv om de neppe trodde at det var knøttet som hadde lagd dem), han vokste altså opp i de varmeste omgivelser, selv om det lenge ikke var nok til å dempe foreldrenes engstelse, for det var i seg selv foruroligende, allerede fra fødselen av å gjøre sine betraktninger om hvilket forbannet liv som blir en til del når man kommer til verden i synd, gjøre seg tanker om hans situasjon, der den ene av foreldrene som karmelittmunk hadde vært kapellan i Santa Margherita-klosteret, og moren var nonne på samme sted, hvilket brakte enda større skam over dem, da gutten ble unnfanget, så syndere var de så menn, manifesterte syndere i en skandale som ble diskutert over hele Firenze i månedsvis, om enn ganske hverdagslige syndere, men ekte syndere likevel, som ville ha forblitt det meget lenge, kanskje endog helt til de skulle fortapes i helvete dersom Filippo Lippis usedvanlige geni, viden kjent i Italia, ikke hadde tvunget pave Pius II etter påtrykk fra Medici-ene til å gi pavelig absolusjon, paven løste saken ved å «utskrive» dem, det vil si, løse dem fra klostereden – men det var bare dem han kunne frelse, gutten kunne han ikke lenger hjelpe, slik at lille Filippino alltid ville måtte bære sitt stempel, og derfor var det til ingen nytte at faren overøste sønnen med kjærlighet, en lidenskapelig kjærlighet i alle varianter, han kunne ikke fri seg fra den urovekkende tanken på hvordan det ville gå med ham når han ble voksen, og denne uroen vedvarte i mange år, helt til gutten selv begynte å vise at det ikke var noen grunn til bekymring på hans vegne, han ville være i stand til å stå på egne ben og talentet hans ville veie opp for hans urene fødsel, han la nemlig for dagen en makeløs intellektuell følsomhet, og var så lærenem at han simpelthen forbløffet alle omkring seg, det var mulig å se at gutten kom til å bli noe stort, liksom faren, selv om han aldri fikk noen opplæring, det godtok han ikke, hverken fra faren eller noen andre, i stedet observerte han kontinuerlig, uansett hvem som gjorde noe i verkstedet, eller hjemme, eller på gaten, så fulgte gutten stille med, og stilte spørsmål, og når han så at faren begynte å tegne, begynte han også, han tok et bord og en kullstift og kopierte alle bevegelser presist, så hvordan faren førte kullstiften i lette, langstrakte buer, og buen på hans egen tegning krummet seg forbløffende likt, men slik var det med alt, barnet observerte alt grundig, han kunne sitte stille en hel time hos smeden i Prato og følge oppmerksomt med på at smeden kanskje skodde tre par hester, han kunne tilbringe mange timer ved bredden av bekken og observere hvordan vinden kruser vannet, hvordan lyset tedde seg på bølgene, kort sagt, da gutten fylte seks år, var ikke foreldrene lenger bekymret, faren var viss på at frukten av hans dypt lidenskapelige kjærlighet, syndig og likevel forutbestemt, var blitt tatt i beskyttelse av Herren, han tok ham med seg hvor enn han kunne, endog til Spoleto, der han arbeidet på katedralen, på byggeplassen virket han som en slags ekstraskriver ved siden av hovedskriverne, for det var han også i stand til, han beviste sine evner overalt og på alle områder, i tillegg til at han overveldet alle med sin elskverdighet og sensitivitet, selv om foreldrene ble grepet av en annen form for bekymring, for guttens helse var ikke helt i orden, han ble stadig forkjølet når det blåste ute eller var gjennomtrekk inne, kledde seg ikke varmt nok, han fikk betennelse i halsen og måtte holde sengen i dagevis, så problemet var altså helsetilstanden hans, foreldrene fikk aldri minnet ham ofte nok på hvor forsiktig han måtte være, selv i 1469, da faren lå på dødsleiet, og påla sin sønn å fullføre freskoen av Den hellige jomfru som han hadde påbegynt i katedralen, selv ikke da forsømte han å formane gutten om å kle seg varmt når han arbeidet, ettersom luften i katedralen alltid var så kjølig, og under ingen omstendigheter skulle han drikke kaldt vann mens han arbeidet, og hva annet kunne Filippino gjøre enn å love det, men å holde løftet klarte han ikke, og det var nesten det samme uansett, for om han faktisk tenkte på helsen og kledde seg godt på kjøligere vinterdager, var en kort utlufting i verkstedet nok til å gjøre ham sengeliggende igjen, det fantes ikke noe botemiddel, uansett hvilke forholdsregler han tok, var han utsatt for all mulig sykdom, han ble stadig påminnet, også av Battigello, hans eldre venn som han var lærling samtidig med i farens verksted, som senere åpnet sitt eget verksted i Firenze, hvor Filippino fulgte ham, selv han, Battigello – navnet ble urettferdig hengende ved ham, for egentlig var det den tykkfalne broren Giovanni, som kjøpslo med kundene i pantelånerforretningen, som fikk dette økenavnet, kort sagt: endog han, denne Battigello, som snart skulle bli en av de største malerne i Firenze og hele Italia, selv han advarte Filippino om at dersom han ikke tok vare på seg selv, ville det komme en alvorlig epidemi, og så ville det være over, han ville bli revet bort, og da hadde han seg selv å takke, det var bare det at Fillipino var maktesløs, dette var korset han måtte bære, og kanskje også prisen han måtte betale for den følsomheten han hadde vist fra første stund av, på et åndelig nivå, som faren gjerne uttrykte det, for i realiteten var det det som skilte ham mest fra hans samtidige: mens de lekte ute, satt Fillipino gjerne inne og leste, og han leste alt som Battigello ga ham, og Battigello lot ham få alt, Fillipino grep ofte med begge hender verk som overhodet ikke var beregnet på elleve-tolvåringer – Ficino og Pico della Mirandola og Agnolo Poliziano, for eksempel – og kanskje Fillipino ikke forstod, for hvordan kunne han forstå setningene, men tankenes ånd grep ham, og denne ånden gjorde ham tenksom, og fra nå av satt han ofte og grublet i timevis under vinduet i et hjørne av verkstedet, endog når han ikke hadde en bok i hånden, og da han fylte fjorten, ansporet denne evnen til innlevelse selv Battigello til å anerkjenne den, så omtrent på samme tid som navnet Battigello ble til Botticelli, og den unge mesteren ble referert til og lovprist under det navnet rundt om i Firenze, fortalte han en dag Fillipino at han ikke lenger betraktet ham som lærling, hvilket han egentlig aldri hadde gjort, nei, Fillipino skulle betrakte seg selv som partner i verkstedet, hvilket han i grunnen lenge hadde vært, strengt tatt siden den dagen han steg inn i Battigellos verksted og begynte å arbeide med ham – for til maling av pigmenter, trekullforbrenning, limkoking og så videre fantes det alltid en ekte hjelper eller to – ga Battigello ham alltid oppgaver som: nå, ser du denne Madonnaen her, mal Spedbarnet i armene hennes med to engler, greit? – greit, svarte Fillipino, og opp i bildet dukket så et spedbarn og to engler som ingen kunne ha sagt at det ikke var Battigello selv som hadde malt, denne Fillipino hadde en utrolige evne til innlevelse, og fra det øyeblikk Fillipino hadde observert hans farger, hans tegninger, hans temaer, hans figurer og hans bakgrunner – utenom sin fars malerunivers var det helst Battigello han observerte – var han i stand til å male enhver slags Battigello til enhver tid, slik at da Battigello fikk oppdraget av Handelslaugets nye mester å male et symbolsk bilde om en av de syv dyder, et oppdrag som opptok all hans tid, betrodde han alle andre, mindre betydelige arbeider til Fillipino alene, fra begynnelse til slutt skulle han egenhendig stå for alt arbeid i verkstedet, og slik hendte det at arbeidet med de to forzieraene som fremstilte historien om Ester, ble gitt til Fillipino, som etter at han hadde diskutert utarbeidelsen av temaet med Battigello, utførte oppdraget til oppdragsgivernes store tilfredsstillelse, og det i tide, ja, faktisk var det ferdig dagen før den avtalte dagen, hvilket virkelig ikke var typisk for hverken Battigello eller størstedelen av malerne i Firenze, og kanskje heller ikke for Fillipino, men her var det jo tale om en brudegave, så en forsinkelse kom ikke på tale, og oppdraget i seg selv, den første større oppgaven i sitt slag for verkstedet, stimulerte Fillipino på usedvanlig vis, slik at han arbeidet natt og dag, og etter to måneder ble han ferdig med de to store panelene, og holdt på å male det andre sidepanelet da mester Sagallo hadde fullført de to kistene og Antonio hadde gjort gullsmedarbeidet, Battigello var tilfreds og roste Fillipinos arbeid, men unngikk taktfullt å gi uttrykk for at alt sammen så ut som om han selv, Battigello, hadde malt det, Fillipino, derimot, lot seg ikke narre av det, for da årets siste måned kom, og han bare hadde ett eneste sidepanel igjen å male og plassere på kisten, bestemte han seg for ikke å arbeide i Battigellos ånd, men snarere i henhold til egne ideer, riktignok fulgte han den samme komposisjonen for ikke å forstyrre balansen i hele verket, men da han skapte parallellbildet til «Ester ankommer palasset i Susa», malte han bildets hovedperson, dronning Vashti, som han selv fant det for godt, og han fant det for godt å male henne slik at landsforvisningen reflekterte all fornedrelsen, all æreløsheten, hele det menneskelige sammenbruddet, samtidig som dronning Vashti i denne fornedrelsen, i denne æreløsheten, i dette sammenbruddet skulle miste sin ekstraordinære skjønnhet, for Fillipino var overbevist om at det bare var med denne dypeste skjønnheten at fornedrelsen, æreløsheten og sammenbruddet kunne komme til uttrykk – dette var forskjellig fra det Battigello hadde sett så langt, til de grader forskjellig at da oppdragsgiveren dagen før årets siste dag ankom med sin tallrike og muntre familie, samt med en leid vogn for å hente de to tunge forzieraene, og i den anledning – for nå skulle også fakturaen betales – måtte også Battigello være til stede, og derfor ankom han noen timer tidligere, og mens han ventet, beskuet han kistene en gang til, især dette siste sidepanelet, lenge og oppmerksomt, Fillipino kunne se at bildet gjorde ham like taus som første gangen han beskuet det, til slutt så han på Fillipino med et trist, et uendelig sørgmodig blikk, og som om han ikke lenger henvendte seg til sin kompanjong, slo han blikket ned og sa med sin fløyelsmyke, ømme stemme: bare jeg også kunne finne denne skjønnheten i noen, Flippino, bare jeg også kunne finne den en gang.

Det ble kalt «La regina Vashti lascia il palazzo reale», det vil si «Dronning Vashti forlater det kongelige palasset», selv om det opprinnelig aldri hadde noen tittel, om da ikke betegnelsen som Fillipino brukte om det kan betraktes som en sådan, da tiden for å overlevere forzieraene var kommet, da han etter først å ha presentert snekkerarbeidet og det virkelig vakre gullsmedarbeidet, fra scene til scene forklarte den synlig meget tilfredse familien hvilket bilde og hvilken scene som skildret hva på sidepanelene, eller så var det kanskje tittelen som familiens overhode senere ga det da han i festlig stemning under bryllupsseremonien forklarte det unge paret, Sara og Guido, at på sidene av de to brudekistene de nettopp hadde fått i gave, var det intet annet enn Esters historie som var skildret i henhold til hebraisk tradisjon, hvilket – i alle fall etter familieoverhodets syn – illustrerer ekteskapelig trofasthet, samt den dypere betydningen av Purim, og bevarer den for ettertiden, men naturligvis kunne ikke disse tilfeldige betegnelsene kvalifiseres som tittel, for det hadde ingen hensikt å gi det en tittel, for uansett hvor de to forzieraene havnet, ble de overalt betraktet som nettopp det de var, to ytterst pent malte brudekister, og når de senere bare ble brukt til å oppbevare penger og smykker i, som to gamle safer, som er – slik en av eierne uttrykte det – «utsmykket med smukt utførte bilder», for tittel ble det først behov for da kistene gikk i stykker, og de vakre kobberbeslagene ble tatt av for å selges separat, og det samme ble gjort med maleriene også, hvis pris plutselig ble satt skyhøyt av tiden som hadde passert og den ikke akkurat uhildede begeistringen for quattrocento, kort sagt, da bildene begynte sitt selvstendige liv som bilder, altså etter Torrigiani, for i samme stund trengte alle øyeblikkelig en tittel, det trengtes i Chantilly, til Musée Conde, det trengtes i Vaduz, i Lichtenstein-kolleksjonen, men det trengtes også i Paris, og trengtes først og fremst i Firenze, til Horne, især her, for med den, det vil si med tittelen ønsket de å gi uttrykk for at derved var bestemmelsen av bildets tema avsluttet, og fra den tid av skulle panelet som skildret Vashti hevet over enhver diskusjon bære tittelen «Dronning Vashti forlater det kongelige palasset», og dermed basta, og under den tittelen ble det sendt til Paris også som en del av materialet i den store Botticelli-utstillingen, i Grand Palais, som for mange var og forble en uforglemmelig opplevelse, og selv om det ifølge Hornes sakkyndige ble plassert på et nokså uverdig sted, men den som hadde øynene med seg, så også der – inneklemt ved en sidedør – storheten som omgikk Botticelli, det vil si Fillipino Lippis, som overhodet ikke uttrykte forståelse for verdien, denne geniale, rastløse, vibrerende spente, eksplosive protobarokke Lippi den yngre, og dermed steg Vashtis skikkelse, kuet av smerte, ugjenkallelig inn i det mystiske riket, som langt snarere var dét bildets hovedperson i sin tid stammet fra enn det persiske riket, inn i et rike der denne skikkelsen, forpint av lidelse og knekt i sjelen, idet hun stiger ut av Nordporten på en borg som snarere ligner et fort enn det kongelige palass, der hun befinner seg på en terrasse som leder ingensteds hen, og der stanser hun brått, hennes skjønnhet og smerte, hennes strålende vesen og forlatthet så å si krever landskapet som utfolder seg foran borgen til regnskap, mon tro hva det skal gjøre med denne fortryllelsen støpt i menneskelig figur, med denne herskende høyheten, i landskapets egen øde goldhet, men hun krever det bare til regnskap, hun har ikke behov for svar, og hele Susa tier, alle vet jo likevel hva som vil hende foran palasset, for det er ikke landsforvisning som følger, det var blott en introduksjon av dommen i henhold til Marduks tradisjon, men bak Vashti kommer en rusk av en bøddel hentet fra Egypt til syne, han vil gripe henne, og trekke henne tilbake til den angitte gårdsplassen, og der vil han kvele henne i legendens aske, og han vil feste grepet om hennes snøhvite, grasiøse nakke med sin brutalt kraftige høyrehånd helt til denne snøhvite, grasiøse nakken er brukket og de sprellende bena der nede holder opp med sin dødsdans, og kroppen til slutt kollapser, og en gang for alle blir liggende utstrakt.