Timur Vermes

De sultne og de mette

Oversatt av Astrid Nordang

Timur Vermes

De sultne og de mette

Oversatt av Astrid Nordang

Jeg hater virkeligheten.

Dessverre er det det eneste stedet der

man kan få seg en ordentlig biff.

Woody Allen

I

1

Flyktningen forsøker å gå utstudert normalt, noe som ikke er lett, da han kjenner seg alt annet enn normal. Om ganglaget blir mer naturlig av den grunn, er vanskelig å si. Han vet bare at det ikke fungerer fordi han blir nervøs av de andres blikk. Så han trekker hodet litt til seg, men det blir heller ikke riktig, det merker han straks på reaksjonene – nå ser han antakelig ut som en pukkelrygget stork. Da heller skyte brystet fram, heve hodet og smile.

Det var bedre.

Han må bare passe på at han ikke begynner å hilse nådig som den gamle britiske dronningen.

Skulle han ha gjort det før? Det var egentlig ikke mulig. Det er jo ikke akkurat noe han har gått og tenkt på i evigheter. Heller ikke nå er han helt sikker på om det var riktig. Det er uansett for sent å gjøre noe med det.

Han begynner å slappe av, fliret blir til et ordentlig smil. Han glir inn i den nye rollen. Det er bare logisk at de ser sånn på ham. Hvordan skulle det kunne være annerledes? Når hver bidige dag er til forveksling lik den foregående, da blir selv den minste lille forandring spennende. Det er imidlertid interessant å se hvordan denne nye sikkerheten i atferden hans påkaller andre reaksjoner enn før. Det er mindre fnising, og han opplever stadig oftere et oppmuntrende nikk eller en anerkjennelse. To barn løper etter ham på samme måte som de av og til løper etter en bil. Det er tilløp til flere, men så kommer det faktisk en bil, og barna forsvinner helt i støvskyen.

Flyktningen begynner å leke med den nye situasjonen. En jente betrakter ham, og han besvarer blikket hennes med noen dansetrinn. Hun ler. Det kjennes godt. Det var riktig. Det var verdt det. Så da burde han vel ha gjort det før. Flyktningen runder hjørnet og får øye på Mahmoud.

Mahmoud sitter på bakken og ser på en gruppe jenter. Flyktningen stikker hendene nedi bukselommene og stiller seg ved siden av Mahmoud. Mahmoud blir sittende uten å røre på seg.

«Det hjelper ikke uansett,» sier flyktningen til ham.

«Det vet man ikke,» svarer Mahmoud uten å se opp.

«Det vet man. Du ser på feil måte.»

«Jeg ser vel på samme måte som alle andre.»

«Nettopp,» sier han. «Alle ser bort på Nayla, alle ser som deg. Hvordan skal de da legge merke til at du er noe spesielt?»

«Fordi det ikke handler om Nayla.»

«Men om hvem? Om Elani?»

«Kanskje. Kanskje ikke.»

«Da er det jo enda tåpeligere.»

«Hvordan kan du vite det?»

«For Elani ser det ut som om det er Nayla du ser på. Og da tror Elani også at du er som alle de andre.»

Mahmoud legger hodet bakover og vender blikket opp, til han kan se på flyktningen: «Har du kanskje en bedre plan?»

«Hvorfor går du ikke bare over, kul som faen, så Nayla lurer på hvordan hun best skal kunne avvise deg? Og så, når du står ved siden av henne og Nayla skal til å åpne munnen – da snur du deg plutselig mot Elani.»

Mahmoud lar hodet falle forover igjen. Han tenker litt over forslaget, før han sier: «Det er din greie. Du er en pratmaker. Jeg er mer en sånn glaner. Kraften min ligger i blikket. Hvor har du fått tak i de skoa?»

Mahmoud har ikke sett ned en eneste gang. Kanskje ligger kraften hans faktisk i blikket.

«Man sparer litt når man ikke røyker selv,» sier flyktningen og holder opp røykpakken foran Mahmoud.

Mahmoud tar en røyk, og sier: «Men man sparer mer hvis man bommer.» Han legger røyken bak øret og snur seg, fremdeles på huk, mot flyktningen, lik en bilmekaniker som tar skadene i øyesyn. «De ser bra ut,» sier han anerkjennende, «de ser til og med ekte ut. Hadde jeg ikke visst at man ikke får tak i ekte på disse kanter, ville jeg trodd …»

«Selvfølgelig får man tak i ekte på disse kanter.»

Flyktningen med de brede skuldrene stapper røykpakken oppunder det venstre ermet på T-skjorta igjen. Det gjør verken pakken eller sigarettene mer attraktive, men man ser ved første øyekast at han har sigaretter. Og sigaretter er essensielt i enhver leir, også for ikke-røykere. Med dem kan du knytte kontakter, gjøre folk en tjeneste uten å lage noe nummer av det. Alle kan få bruk for sigaretter, om ikke til seg selv, så til foreldre eller søsken, eller til en venn som Mahmoud.

Mahmoud klapper utålmodig på beinet til flyktningen. Han rister så lenge i ham at flyktningen omsider løfter beinet, så skomekanikeren får studert sålen. «Kul farge. Hvor har du fått tak i dem?» spør Mahmoud nedenfra og opp. «Hos Mbeke? Da er de ikke ekte.»

«Stemmer.»

«Nettopp.»

«Hvordan da – nettopp?»

«Ikke ekte.»

«Niks. Ikke fra Mbeke.»

«Hvor ellers? Ndugu har trukket seg ut av skobusinessen, så vidt jeg vet.»

«Da er de vel ikke fra Ndugu heller.»

«Da er de i hvert fall ikke ekte.»

«Så er det vel fake shoes, da.» Flyktningen ler.

Mahmoud retter seg opp: «Si det, da!»

«Hva om de er fra Zalando?»

«Zalando selger ikke sko.»

«Kan vel hende han gjør et unntak for meg.»

Mahmoud måler ham opp og ned. Ingen vet hva Zalando egentlig heter. Det eneste man vet er at han jobber i organisasjonen, og at han er tysk. Og ber du om en tjeneste, får du bestandig det samme svaret: «Hvorfor spør du meg? Er jeg kanskje Zalando?» En idiotisk ting å si når ingen kjenner det egentlige navnet hans. Kanskje han faktisk er den berømte Zalando.

«Da lar du vel være å si det, da,» sier Mahmoud. Han tar fram sigaretten bak øret og holder den opp for flyktningen med et spørrende ansiktsuttrykk.

Flyktningen tar lighteren opp av bukselomma. Den som vil gjøre lykke med sigaretter må også kunne tenne sigaretten. Ellers begynner folk å lete etter noen som har fyr, og da blir det helt umulig å få til en brukbar samtale. Da hører de ikke lenger etter, glemmer halvparten eller får ikke med seg noe i det hele tatt. Side om side går han og Mahmoud tause bortover den støvete gata. Mahmoud ser på smarttelefonen sin.

«I Berlin spiser de poteter og syltelabber nå.»

«Hvem vil til Berlin?»

«Ikke jeg.»

«Ikke jeg heller.»

«Det er deilig her!» roper Mahmoud.

«Helt herlig!» svarer flyktningen og slår ut med armene. «De vakreste steinene i verden finner du her. Sola koster ingenting. Hva får du i Berlin, som du ikke får her?»

«Blondiner,» sier Mahmoud og røyker.

«Og hva så? Hvem vil ha blondiner?»

«Jeg. For å teste dem.»

«Men Mahmoud, da!» Flyktningen stiller seg foran Mahmoud og tar ham varsomt om skuldrene mens han ser utfordrende på ham. «Blondiner er djevelens verk. Det bringer ulykke å slippe en blondine inn i huset. De gjør deg syk. Jorda di legges øde. Hør på din gamle far nå. En blondine vil ganne deg så alle geitene dine sulter i hjel.»

«Flaks. Geitene mine har for lengst sultet i hjel. Da har jeg krav på en blondine.»

«Du har vel aldri hatt geiter.»

«Desto mer urettferdig! Da har jeg vel krav på to blondiner.»

Flyktningen ler. Mahmoud også.

«Nå? Hvor har du fått tak i de skoa?»

«Jeg har kjøpt dem.»

«Nye?»

«Nye.»

«Og hvor fikk du cashen fra?»

«Du kunne hatt den samme cashen.»

«Jo da. Men jeg kvitter meg ikke med den. I hvert fall ikke på noe så tullete som sko.»

«På hva da? En menneskesmugler?»

«Det kan du vedde ræva di på. Men det måtte være en stjernesmugler.»

«Hør på han, da,» spotter flyktningen, «til og med på en stjernesmugler.»

«Se der! Enda en med reiseplaner.»

Det kommer fra Miki. Miki står i baren sin ved leirmotorveien. Den er snekret sammen av plank og sponplater, mens noe bølgeblikk og et gammelt Mercedes-panser sørger for skygge. I begynnelsen var planen å male alt i samme farge. Men ting kommer gjerne imellom, du får besøk, og så regner det, og innimellom hjelper ikke bestekompisen din til fordi du tilfeldigvis har vært bortpå dama hans – og vips har det gått fem år, og så er det ikke stort annet å gjøre enn å vente på at baren skal rase sammen, så du endelig kan få satt opp en ny. Men den er dessverre litt for solid til det.

Baren er ikke så liten at Miki får drive den i fred, ingen får det. Men den er liten nok til at bandene ser litt gjennom fingrene med den. Men uten bandebeskyttelse får han ikke alltid strøm til kjøleskapet.

«Gjett om jeg skal reise!» Mahmoud blir stående. «Det er nemlig ikke alle som har dette dritthølet som sine drømmers mål.»

«Det skal du ikke være så sikker på,» sier Miki. «Kjenn på den, du!» Han henter fram noe under disken og kaster en isbit over til dem over på den andre siden av gata. «Skal det være noe kaldt å drikke før den store reisen?»

Flyktningen prøver å fange opp isbiten, men Mahmoud snapper den først og stikker den i munnen.

«Takk, men jeg har allerede.»

«Kom igjen,» sier flyktningen, «jeg spanderer.» Han presser Mahmoud bort til Mikis disk. «To. Import. Og en til deg selv, også.»

«Takk, min herre,» sier Miki høflig og plasserer tre flasker på disken, den ene setter han foran seg selv. Det overrasker Mahmoud ikke så rent lite.

«Først nye sko, så importøl. Er det noe jeg har gått glipp av?»

«Det vet jeg ikke ennå,» sier flyktningen. «Bare drikk, du. Kanskje jeg har tatt feil.»

«Sikkert ikke,» forsikrer Mahmoud.

«Øl er aldri feil,» kunngjør Miki og tar en stor slurk. Det er virkelig varmt.

«Har kanskje prisen på menneskesmuglere falt?» maser Mahmoud.

«Ikke for den smugleren du skal ha,» repliserer flyktningen og lener seg fram mot Miki. «Mahmoud sparer nemlig til en stjernesmugler.»

Miki gjør store øyne.

«Stemmer,» sier Mahmoud, «sann mine ord. Denne karen har ikke tenkt å reise i en hvilken som helst trang, mørk lastebil.»

«Men i hva da?» Miki lener seg mot kjøleskapet. Han tar ølglasset ned fra hylla og begynner å pusse det, som om det snart skulle komme noen som drikker øl av glass.

«Denne karen legger seg behagelig til i skyggen inntil smugleren kommer. I en hvit Mercedes. Med kremfargede seter. Så hopper smugleren ut av bilen. Han har en sånn uniform som de gutta utenfor dyre hoteller har, og åpner en parasoll. Så løper han rundt bilen, åpner døren for meg og sier: ’Vær så god, stig på, bwana Mahmoud!’»

«Han løper rundt bilen for å åpne døren for deg?» Miki holder glasset prøvende opp mot sola.

«Så står det skrevet, I vantro. Og så stiger jeg inn, og vi kjører over grensen. Han kjører rolig og avslappet, spør om jeg liker utsikten. ’Jeg kan også kjøre gjennom et annet område, om De ønsker det, bwana Mahmoud’, sier han, men jeg svarer: ’Næh, det er greit. Det viktigste er at vi ikke kommer for tidlig.’»

«Det må selvfølgelig ikke skje,» spotter Miki.

«Ja, du kan spøke og skjemte, du, fordi du intet aner. Du vet nemlig ikke en dritt om Tyskland. Men jeg vet, og det sier jeg dere, tyskerne liker ikke at man kommer for tidlig.»

«At man kommer for sent, mener du,» retter flyktningen.

«Og heller ikke for tidlig.»

«For noe vås!»

«Det samme sier menneskesmugleren, men jeg sier: ’Det er ikke vås. Det er nemlig ubehagelig for den nye Merkel om jeg med ett skulle stå der, og han ennå ikke har rukket å gjøre i stand rommet mitt.’ Så jeg sier til ham: ’La oss kjøre over grensen en gang til.’ Og han svarer: ’Vi kan kjøre over grensen så mange ganger De vil, bwana Mahmoud. Men den nye Merkel har alt ringt og fortalt at han har tømt to hoteller for Dem. De skulle velge det ene.’ Og da,» sier Mahmoud tilfreds og tar en stor slurk av ølen, før han stiller flasken utstudert avslappet og utstudert presist tilbake på den fuktige ringen den har etterlatt på trebordet, «og da sier jeg: ’Jeg tar det hotellet hvor dassen og rommet er i samme etasje.’»

«Høres ut som en god plan,» sier flyktningen. Han tar ølflasken og klinker den mot flaskene til Mahmoud og Miki, og drikker.

«Greit,» sier Miki, «problemet er at det ikke stemmer. Er det noen som ikke havner i en trang, mørk lastebil, er det denne karen.» Samtidig peker han på seg selv med tommelen. «For denne karen blir igjen her. I dritthølet. Mens de tar kverken på deg, min gode mann, og hiver liket ditt ute i ørkenen. I en kremfarget håndkjerre.»

«Brønnpisser,» sier Mahmoud.

«Men det aller beste er at jeg allerede er der du ønsker deg. Her er dassen nemlig i samme etasje som rommet overalt. En sånn etasje finner du ikke noe sted i hele Europa. Femti kvadratkilometer. Det er verdens største suite!»

«Ha, ha, ha!» sier Mahmoud. Han ser verken på Miki eller på flyktningen, men skuer over teltene og inn i den endeløse, blå himmelen. Flyktningen merker at Mahmoud ikke vil møte blikket deres. Det er mulig fantasien hans var noe overdrevet, men vakker var den, og ansiktsuttrykkene deres får Mahmoud til å innse hvor rett Miki har. Det har gått så altfor lang tid siden det øyeblikket da Tyskland åpnet dørene. Dengang da de ennå hadde en kvinne som Merkel. Den som tok sjansen da, hadde trukket det store vinnerloddet. Men det kommer ikke til å skje igjen. De har vært her i halvannet år nå, og mer tid vil legge seg oppå denne tiden.

Flyktningen snur seg og stiller seg opp ved siden av Mahmoud, med ryggen mot bardisken. Han ser over gata. Det er ettermiddag, og de raskeste, mest robuste barna kommer tilbake fra kvistinnsamlingen. Første gang flyktningen la merke til dem i leiren, var de ferdige alt ved middagstider. Men veien blir stadig lengre når millioner av mennesker trenger bensin, tre, kvist, gjødsel, et eller annet. Millioner, og de blir selvfølgelig bare flere for hver dag som går. Det er et enkelt regnestykke: Nye folk kommer til, men ingen slipper ut. Tidligere fordelte tilsiget seg på nye destinasjoner; herfra dro man til Marokko, Libya, Egypt, og noen også tilbake til sine opprinnelsesland. Men det var før. Før Europa stengte grensene litt etter litt.

En sandfarget hund kommer nærmere. Det er ikke så mye hund igjen, det er i bunn og grunn ikke stort mer enn en pelskledd skrott på fire bein som peser. Den saumfarer veikanten med blikket, ransaker grunnen den går på. Den går ingen steder for å snuse, for den ser at det ikke er noe som helst i nærheten som er verdt å snuse på. Dermed blir den stående med hodet vendt mot de tre mennene ved baren. Den har bare ett øye, men i leiren er det mer enn nok. Ingen roper på hunden, på den annen side er det heller ingen som kaster stein på den. Hunden beslutter at det er bryet verdt å logre med halen.

Miki gjør en trøtt håndbevegelse. Hunden innstiller logringen og går videre. Ikke så ulikt Europas gest overfor flyktningenes håp.

Da menneskene gikk om bord i båter forsøkte Europa å stenge Middelhavet. Og da det gikk opp for Europa at det ikke går an å stenge et helt hav, ja, at man ikke engang kan overvåke en kronglete, ørtentusen kilometer lang kyst, la de grensen til land igjen, men denne gangen til Afrika. De betalte Egypt, Algerie, Tunisia og Marokko for jobben, og også litt til Libya, mindre selvfølgelig, fordi man til dags dato ikke vet hvilken hånd i Libya man skal legge pengene i. Men det var ikke nok for europeerne. Også fordi nordafrikanerne ble smartere, og ofte tenkte høyt om hvordan det ville gå om de ikke lenger var så nøye med å vokte disse grensene. Den taktikken hadde de lært av tyrkerne, hos dem hadde de sett hvor mye respekt og aktelse man kan få om man åpner flyktningkrana. Dermed punget europeerne ut enda mer, og trakk opp den neste grenselinjen sør for Sahara. Det er grunnen til at Mahmouds drøm om stjernesmugleren egentlig ikke er så morsom lenger. Fordi det nå ikke finnes noe annet enn stjernesmuglere igjen.

«Jeg skal røpe hemmeligheten for dere,» sier flyktningen uten å se på de to andre.

Blikket hans sveiper over leiren, den endeløse leiren. Han har gått til utkanten av leiren flere ganger alt. Det lar seg gjennomføre hvis man har mye tid. Da ser man ingenting på den ene siden, og i dette ingenting finnes det støv og sand og stein og enda mer ingenting mellom ingentingene. På den andre siden ser man telt og teltaktige hytter og hytteaktige telt og påflikkede telt og hullete telt og forlatte telt og overfylte telt, og hvis man ikke har noe å gjøre kan man prøve å bestemme seg for hvor det ser mest trøstesløst ut. Om man ikke klarer å bestemme seg, går man tilbake for å sove, og kommer ganske enkelt tilbake to dager senere. Man kan godt komme tilbake dagen etter også, men ingen med litt vett i behold utsetter seg selv for den øvelsen.

«Jeg skal røpe hemmeligheten for dere,» gjentar flyktningen.

«Hæ?» spør Miki og lager gnikkelyder mot glasset.

«Med skoa.»

«Finnes det en skohemmelighet?»

Mahmoud peker stumt ned. Miki lener seg åpenbart over den vaklevorne baren, noe flyktningen merker fordi den kantete planken knaker og graver seg inn under skulderbladene hans. Så holder gravingen opp, og Miki sier: «Å hoi! Nye sko!»

Det med smuglerne var den største løgnen av dem alle. Det het seg at de ville bekjempe smuglerne. Men regjeringer kan ikke bekjempe smuglere. Det er som med dop, horer og alkohol: Det eneste regjeringer kan påvirke, er prisen. Enhver politimann, ethvert krigsskip de sender av gårde, høyner til sjuende og sist prisen, og det var nøyaktig det som skjedde. Prisene steg, og de fortsetter å stige. Bare et fåtall har råd til å betale markedsprisen, bunnlinjen er at smuglerne nå jobber mindre for mer penger. Og ikke bare det. De trenger ikke å gi fra seg så mye av pengene, da de ikke lenger trenger å gjøre andre delaktige.

Tidligere, da det ennå funket med gummibåtene, var det et organisert massemarked med jobber over hele Afrika. Det var alltid noen som måtte fordele informasjon, gi opplysninger om møtesteder, innhente opplysninger om transport, skaffe redningsvester. En båt full av folk, den trenger alskens løpegutter og en ved roret. Selv for en som ikke eide nåla i veggen var det mulig å komme seg over ved å påta seg jobben som styrmann. Det var i hvert fall relativt gode utsikter for alle som deltok, fordi enhver idiot kan styre en gummibåt. Men nå?

Nå sender man ikke åtti mennesker av gårde i en gummibåt, man sender åtte mennesker opp i et småfly. Eller med et gammelt helikopter. Piloten er faglært. Flyet eller helikopteret må riktignok vedlikeholdes, men også det må gjøres av fagfolk. Nå har menneskesmuglerne bare med fagfolk å gjøre. Og hjelperne som er blitt overflødige fyller opp oppsamlingsleirene stadig mer.

«Jeg har kommet til den konklusjonen at det ikke lønner seg å spare lenger,» sier flyktningen.

«Du gir opp?» spør Mahmoud.

«Det sier jeg ikke. Jeg sier at det er meningsløst å spare.»

«God innstilling.» Miki klapper ham på skulderen bakfra. «En øl til?»

«Jeg sier det er meningsløst å spare. Det gjør det ikke mer meningsfylt å supe.»

«Så hvordan har du tenkt å samle sammen grunkene?»

«Har ikke peiling. Men fortell meg det du, hvordan det er mulig!»

Mahmoud blir taus. Hva skal han si? Mahmoud klarer ikke å hive i seg så mye øl at han ikke lenger vet at flyktningen har rett. Smuglerprisene stiger, i takt med at utsiktene til å tjene penger i leiren synker. Selv om leiren nå har over to millioner innbyggere. Nok til å fylle en hel by. Men leiren vil aldri kunne bli en by.

Fordi det råtne landet som leiren ligger i har nok av ikke-fungerende byer fra før av. Det har en regjering som ikke satt ved makten for tre år siden, og antakelig ikke vil gjøre det om fem år heller. Og i mellomtiden vil den stadig bli angrepet av to andre grupperinger som vil kunne regjere like godt, og snart antakelig også vil gjøre det. Den eneste grunnen til at leiren finnes og vokser, er at det finnes noe her som en ikke finner noe annet sted: sikkerhet, selv om den ikke er all verden.

Sikkerheten kommer i form av penger fra De forente nasjoner og fra europeerne. Til gjengjeld hjelper den for tiden sittende regjeringen med å beskytte leiren, riktignok av egeninteresse, sånn at det fortsatt vil finnes penger og utviklingshjelp og leveranser av ikke-angrepsvåpen. De forpakter i grunnen et av verdens mest unyttige områder til en innbringende tariff, noe som fører til at begge opprørsgruppene anstrenger seg desto mer for selv å komme i regjering, for i neste omgang å høste sin andel av flyktningeavlingen.

Resultatet er at knapt noen har villet rokke ved leiren på femten år. Den gir sikkerhet nok til å overleve, men ikke for en framtid. Man kan innrette seg i leiren, som Miki. En vakker dag kan man til og med få kjøpt et brukt kjøleskap for en øl, om man ønsker å tro på så mye framtid. Men ingen vil noensinne anlegge en fabrikk her. Ingen vil legge penger i denne teltopphopningen, som kan være helt borte to uker senere. Derfor vil heller ingen her kunne tilby noen en jobb, da det i tiår etter tiår ikke vil være noe annet å hente her enn støv og sand og tørke.

Her kan ingen mann tjene noe som helst, og en kvinne bare på den måten kvinner har gjort i tusener av år. Men slik leiren er i dag, kan selv ikke den vakreste kvinne knulle sammen nok til at sparepengene tar igjen smuglerprisene som europeerne har skrudd opp med denne grensesperringen sin. Det gjelder for alle i leiren, inklusive Mahmoud. Kanskje ham i enda større grad, fordi ingen vil knulle ham.

«Det er meningsløst å spare,» sier flyktningen nøkternt. «Fordi jeg for hver dag bare fjerner meg mer fra den summen smuglerne forlanger.»

«Det må jo ikke være en stjernesmugler,» sier Mahmoud kompromissvillig.

«Spiller det noen rolle fra eller til?»

«Og hvordan kan nye sko gjøre noe med det?» Miki setter glasset tilbake på hylla. «Du kommer deg jo uansett ingen steder.»

«Men de er bedre å gå i.»

Det stemmer faktisk. De fleste rundt her går med en eller annen form for strandsandaler, eller tøfler, så snart de ikke lenger er barn. For barn har ikke sko i det hele tatt.

«Som om man trenger å gå særlig langt her.»

«Det koster i hvert fall ingenting å gå.»

Flyktningen holder inne. Han sa det egentlig bare på trass, og likevel forekommer det ham at han har funnet ut noe viktig. Om en sammenheng han ikke riktig kan sette ord på ennå.

«Og så?» Mahmoud ser forventningsfullt på flyktningen.

«Nei, se det sånn: Jeg har ikke råd til en menneskesmugler fordi jeg ikke har nok penger. Men jeg har tid. Jeg har all verdens tid. Jeg har vært her i ett og et halvt år. Hvis jeg bare går ti kilometer om dagen, vil jeg komme meg fem tusen kilometer av gårde.»

Mahmoud finner ikke noe godt svar på det. Miki sier heller ikke noe.

«Fem tusen kilometer, det er ikke dårlig.» Flyktningen tenker mens han snakker, eller omvendt. Han vet heller ikke helt hvor dette vil ende, men har en følelse av at det ligger enda flere tanker på lur et sted. «Fem tusen kilometer. Gratis. Og da har jeg fremdeles ikke brukt de pengene jeg hadde tenkt å bruke på menneskesmugleren.»

«Det er klart, kanskje til og med litt mer,» sier Mahmoud nølende. «Men hva skal du leve av på denne lange marsjen?»

«Sant nok, jeg må spise noe, jeg må drikke noe. Men har noen av dere prøvd å regne ut hvor mye jeg kan spise og drikke for sparepengene mine?»

«Prisene i Berlin skal være stive,» sier Miki mørkt, uten at det høres ut som han maler fanden på veggen, han låter snarere nysgjerrig. Han vil også vite hvor disse tankene fører. Uten å spørre setter han fram enda en øl til flyktningen.

«Hei!» protesterer Mahmoud, «hva med meg?»

«Du får tenke ut noe bra, du også, så skal du få en,» sier Miki.

«Jeg har med andre ord litt penger, og jeg er fem tusen kilometer unna …»

Mahmoud hjelper til: «Hva med grensene?»

«Jeg kunne skaffe meg noen førere. De koster ikke så mye.»

«Selvfølgelig. De står klare og venter på deg, gir deg spesialpris. Jeg mener, kunne jeg tilby spesialpris ville jeg anbefalt stjernesmuglerne mine. De kommer nemlig tilbake. Spesialpris for stamkunder.»

«Nåja,» sier flyktningen, «planen er ikke så nøye utklekket ennå.»

«Og så står herr Spesialpris foran europeernes grensestasjon. De sier at du kommer fra et helt utrolig fantastisk land, og ikke aner hvor godt du har det der. Og det var det.»

«Greit nok …»

«Som nå,» sier Miki, «og dette ga jeg deg en øl for?»

«Jeg lovte dere ikke noe mirakel!» Flyktningen forsøker å riste dem av seg, men det er for sent. Det er som når man får en idé og blir avbrutt i det gale øyeblikket. Da forsvinner den. Han forsøker å ta opp tråden, han lukker øynene og håper å kunne gripe fatt i tankestrømmen igjen, på samme måten som med de drømmene man våkner opp fra og kan gå tilbake til, om man bare gjør det på den rette måten.

«Jeg har ingen penger, men jeg har mye tid,» gjentar flyktningen, «og jeg har to føtter …»

«Ja, det har vi alt vært gjennom.»

Og med det er tanken borte for alltid. Rasende griper han ølflasken og tar en stor slurk, før Miki skulle komme på tanken om å fjerne den igjen. Han gjør det noen ganger, derfor bør man ikke komme for sent på kvelden eller beruset til Miki, da kan du risikere å få en sånn nesten full flaske.

«Men én ting stemmer,» oppsummerer han, «enten jeg sparer eller ikke, vil jeg aldri kunne ta igjen transportkostnadene.»

«Kom igjen,» trøster Mahmoud, «det ser bare sånn ut akkurat nå. Kanskje faller prisene igjen, og da er vi de første til å dra.»

«De faller ikke,» sier flyktningen bestemt. «Europa vil ikke ha oss. Ingen vil ha oss. Og jo mindre noen vil ha deg, desto dyrere blir reisen.»

Etter det er det ingen av dem som har noe å si. Men for å understreke sin besluttsomhet, for nok en gang å fremheve at den grunnleggende tanken var riktig, spanderer han nye tre øl. Og mens han drikker og grubler videre, tenker han hele tiden at han i det øyeblikket gikk glipp av en helt enestående mulighet.

2

Statssekretæren klarer ikke å bestemme seg. Granitt, sa de, er det hardeste materialet som finnes. Eller kunststein? Ikke at det interesserer ham nevneverdig, som statssekretær har man også andre ting å tenke på, men Tommy gjorde det ganske så tydelig at han ikke hadde lyst til å avgjøre alt alene. Dermed sitter statssekretæren nå med kaffekoppen i hånden foran ulike kataloger og sammenlikner materialer. Naturstein? Laminat?

«Laminat til kjøkkenbenken,» spurte statssekretæren, «pleier man ikke å ha laminat på gulvet?»

«Vi kommer til gulvet senere.»

«Og hva er fordelene med laminat? Kan vi ikke bare ta tre, da? »

«Bare ta tre!» Tommy lo, som om statssekretæren hadde sagt at han ville bestige Mount Everest med flipp-flopper. Han sto i gangen i kortbukser og hadde selvfølgelig Hello Kitty-ryggsekken over skulderen, men selv ikke det grusomme kattehodet kunne skjemme den fabelaktige rumpa. Så snudde den fabelaktige rumpa seg, og et par blendende hvite shorts, holdt oppe av to solbrune, slanke bein med en flom av blondt hår som kunne ta pusten fra en, kom mot ham. I forbifarten plukket han opp noe fra salongbordet som så ut som et ekstrem tjukt og ekstremt kjedelig magasin, og kastet det i bordet med et dumpt smell, som en enorm bunke med papirer. «Her kan du lese deg opp, så du ser hva vanlige folk har å stri med. Jeg kan ikke ta alle avgjørelsene alene heller. Så, nå må jeg av gårde, tapetene velger seg ikke selv.»

«Men …»

«Vær glad for at jeg tar grovsorteringen for oss. Lørdag formiddag klokka halv elleve hos tapetsereren, vi bestemmer oss der, jeg har lagt det inn for deg.»

«I Outlook eller Kalender?»

«Begge. Men nå må jeg stikke. Regjer bra, da! Og hils Volker så masse!»

Statssekretæren kommer i alle fall ikke til å hilse Volker. Og han forbanner nok en gang det øyeblikket han gikk med på at han og Tommy skulle flytte sammen. Det var jo så vidunderlig praktisk som det var; han i Berlin, Tommy i Hamburg, lykkelig gjenforent hver fjortende dag. Han kunne møte hvem han ville om kvelden, han kunne ha møter på bakrommet ut i de små timer, og av og til dra med seg noen hjem (langt fra ofte, helt sant), bare ta med seg folk hjem og slenge ut noen strategier fram til halv fire om natten. Det går fint nå også, det, hevder Tommy, og han har antakelig rett: Man kan godt ta med fem politikere uten at partneren faller ut av sengen hvis man har plass nok til å plassere soverommet i behagelig avstand. Og snart vil de få seg den drømmeleiligheten på to hundre og femtien kvadratmeter, med takterrasse. Og boblebad, og da kan Tommy enda oftere gjøre det han er aller flinkest til.

Og det er i hvert fall ikke å lage mat.

Granitt er flott, leser statssekretæren i katalogen, men naturstein blir lett flekkete. Og suger opp væske. Dessuten er granitt hardt, og hvis man setter et glass litt for raskt fra seg, går det lett i stykker. Statssekretæren lurer på om folk setter fra seg glassene på andre måter enn hos ham, altså – hvordan skal han få formulert det – på en normal måte. Altså når de ikke blir kastet.

Statssekretæren flytter blikket fra katalogelendigheten til telefonen, i håp om å finne en forløsende melding. Det er ingen. Han henter fram kalenderen sin: to møter, to intervjuer. Ingen nødstilfeller. Han tenker på baken til Tommy i den hvite shortsen, og så tenker han plutselig på ordet «agurktid». Det skjer virkelig ingen verdens ting. Noe han burde være glad for. Det har jo ikke alltid vært sånn.

Den sommeren, den høsten, da den dumme kua slapp inn alle flyktningene i landet. Nyttårshendelsen i Köln. Julingen for Tyrkia-avtalen. Og så enda mer juling etter kuppet. Endeløse krisemøter man aldri slapp ut av. Han kan ikke lenger huske om det var i september eller oktober, den gangen han kom hjem og Tommy spurte: «Jeg lurer på hvem som orker å forhandle med deg, sånn som du stinker.» Fire eller fem dager om gangen ble han sittende i myra, og nå som opphisselsen for en stor del har lagt seg, nå som flyktningtallene har sunket og man pleier den bestanden man har, bygger den ned eller videreutdanner den, eller alt på en gang, kan han trappe ned på overtidstimene og endelig få tid til å lese noe bra.

I stedet sitter han altså her og leser kjøkkenkataloger.

«Tre er et levende materiale,» står det. Nettopp. Godt, gammeldags treverk. Ulemper: mottakelig for fukt, suger lett opp frukt- og grønnsaksjuice, blod. Da får man bare sørge for å ikke skjære seg, tenker han, før det slår ham at det antakelig ikke er kokkens blod som er ment.

Til slutt måtte han til og med lede en eller annen sak om trafikkforhold, så lite var det å gjøre. Sommerferien står for døren, man kan allerede merke at valgkampen ligger i luften. Da skjer det praktisk talt ingenting mer. Når regjeringer gjør noe, skjer det like etter tiltredelsen. De må jo vise velgerne at valget har ført til noe. Men etter to, tre år har man gjort alt sånt som er enkelt å gjøre. Det som står igjen, er både risikabelt og strevsomt.

Plast. Ikke bra for varme panner. Så utrolig smart med en kjøkkenbenk som ikke tåler varme gryter – hvem finner på noe sånt? Og hva skal man velge i stedet? Hva er bra mot varme? Stål? Glass?

Et kongedømme for en statskrise.

Det enkleste ville være om Tommy tok avgjørelsen. Men det er ikke bare en privat kjøkkenavdeling de diskuterer, det er også en privat kriseavdeling, en svært begrenset kriseavdeling som heldigvis ikke virker inn på de andre sektorene, selv om han likevel må ha den under oppsyn så den ikke utvider seg. Denne private kriseavdelingen heter «Statssekretæren er jo så fabelaktig god til å delegere», noe som skal bety at han i nær framtid vil bli nødt til å sette seg en smule mer inn i de huslige tingene, da Tommy nylig har meddelt ham at etter hans mening er han, Tommy, statssekretærens elskede livsledsager og ikke en sånn ministergroupie. Og så ville Tommy vite om begge var enige om hans, Tommys, ikke-ministergroupiestatus, for ellers, sa Tommy, og det sa han i all vennskapelighet, kunne de like gjerne avslutte forholdet her og nå.

Og det betyr at alt nå blir en smule mer komplisert. Han hadde egentlig sett for seg at de skulle installere en eller annen kjøkkenbenk fra Byggmesteren. Han liker faktisk å ta seg en tur på Byggmesteren av og til. Den reale lukten av tre og løsemidler, de snorrette hyllene. De mange malingsboksene. Skruene, vinkeljernene. Skrutrekkersettene. Skrunøkkelsettene. Ikke at han er så bevandret i håndverk, men når man står overfor et sånt skrutrekkersett, i enhver tenkelig størrelse, får man da kanskje ikke den gode følelsen av å være forberedt på enhver skrue livet måtte utfordre en med?

Dekton. Det er det vidunderet heter. Man kan slakte en gris på det og avfyre en atombombe, og så, når jorda om femti tusen år igjen er beboelig for mutanter, rydder mutantene vrakgodset til side og sier: «Oi, en dektonkjøkkenbenk. Den er praktisk talt som ny!» Det er naturligvis å overdrive, Tsjernobyl har vist at man kan bosette seg igjen langt raskere enn antatt, og at man heller ikke muterer så lett. For ham er heller ikke denne utfasingen av atomkraft helt definitiv, han diskuterte det i sin tid med et par folk fra Vattenfall, og de har riktig så fornuftige holdninger. Økoregnskapet vil han likevel helst ikke vite noe om. Til den dektonsaken. Men økoregnskapet er jo alltid så viktig for Tommy: «Når det kommer til stykket skal vi jo overlate dette til barna våre!»

«Vi er homser.»

«Du må bare komme deg ut av den sjappa av og til. Det partiet ditt gjør deg helt firkanta i huet. Noe så totalt også!»

Mobilen ringer. Endelig. Tjenestebilen.

«Jeg kommer straks ned.»

Litt kvikt nå. Han har ofte lagt merke til at det er lettere å tenke når han er under press. Han har ikke peiling på kjøkken. Mens Tommy har sine helt klare forestillinger og ønsker seg et kjøkken som også ser bra ut, i tilfelle ministeren skulle slumpe til å stikke innom. Eller hvis statssekretæren kanskje selv en dag ble minister, for da kan man jo virkelig ikke vite hvem som kommer på besøk. Kanskje til og med han skjønne statsministeren i Sverige?

Hmmmm.

I all hast streifer statssekretærens tanker Svensson i boksershorts. Så tar han seg sammen, og er temmelig snart uhyre proff. Han tar smarttelefonen, sammenlikner priser og velger det dyreste. Så kommer Tommy til å si «typisk deg», og skjenne på ham fordi han er så stor på det (i ti minutter), de kunne fått det samme både bedre og billigere andre steder (to minutter), så vil han si hva han foreslår, og i hvilken farge (tretti til trettifem minutter), og alt statssekretæren trenger å gjøre, er å yte en smule motstand (fem, helst femten minutter), før han gir etter.

Som om man ikke kunne få til alt dette mye raskere. Men noen ganger må man legge inn slike omveier, i så måte skiller ikke omgangen med Tommy seg det døyt fra den med ministergroupiene.

Men det kan han selvfølgelig ikke fortelle Tommy.

3

Nadeche Hackenbusch lener seg tilfreds tilbake. Hun vet at man kjenner de første bølgene lenge før hun dukker opp i TV-huset. Som trykkbølger, som vind før tordenvær, denne brusingen i trekronene som låter så annerledes enn en vanlig bris. Som summingen i skinnegangen før toget kommer.

Logisk sett burde det begynne i det øyeblikket Sensenbrink nok en gang formaner sin kvinnelige sekretær: Ikke sett over spontane telefoner, og kan hun være så snill å ringe alle møtedeltakerne enda en gang for å forsikre seg om at alle dukker opp. Men i realiteten svirrer navnet hennes alt gjennom korridorene som et rykte. Det er åpenbart sånt de ansatte kan fornemme, på samme måte som dyr værer jordskjelv.

«Dere har visst storfint besøk i dag.»

«Kommer hun alene?»

«Nå? Generalforsamling igjen?»

Det får hun virkelig håpe!

De tider er nemlig over da hun tumlet avdelingsvis fra møte til møte. I begynnelsen fikk det henne til å føle seg viktig, før hun skjønte at man er betraktelig viktigere om man møter de samme folkene på færre møter. I fjor, da man forsto at den første sesongen fikk rekordhøye seertall, greide hun det for første gang: Det ble bare ett eneste møte til den andre sesongen, og da måtte alle komme. Og det var ikke hun som ble presentert for tid og sted – det var det hun som valgte. Hun la møtet til juli, selvfølgelig.

«Hva mener De med selvfølgelig?» spør Den nye som sitter ved siden av henne i limousinen.

«For da er det bestandig noen som må avbryte ferien,» sier hun mens hun slår opp et lommespeil og sjekker sminken. I én flytende bevegelse, glidende, hånd nedi veske, hånd opp med speil, oppslått før det har nådd ansiktshøyde, et blikk inn i det i den korte pausen mellom løfting og senkning av speil, hånd med speil glir nedi veske, til sammen knapt mer enn to sekunder.

«Blir de ikke sure, da?»

«Jo. Men det er den eneste måten å få respekt på. De viktige folkene, folk med penger, folk som tar beslutninger, dem må man behandle dårlig. Ikke småfolkene. Vær snill å skrive det ned.»

Den nye noterer det i blokka. Nadeche Hackenbusch er likevel usikker på om det skal bli en selvhjelpsbok eller memoarene hennes, men det er en av favorittsetningene, så den skal uansett med. Hun griper nedi veska og tar opp en femtieuroseddel. Hun later til å ha en egen lomme for femtieurosedler, så fort går det. Så lener hun seg forover og legger seddelen i hånden på sjåføren. «Til Dem. Før jeg glemmer det igjen.» Så lar hun seg synke mot ryggstøet igjen.

«Småfolkene må en behandle godt,» sier hun. «Det lærte jeg av moren min. Jeg kommer jo selv fra små forhold. Moren min var en nokså enkel kvinne.»

«Å ja, et øyeblikk.» Den nye blar tilbake i blokka. Så sier hun: «Moren Deres giftet seg med en entrepenør – vil De virkelig betegne det som små forhold …?»

«Moren min var en fullstendig enkel kvinne,» presiserer hun. «Og jeg vil aldri glemme hvor jeg kommer fra. Man må vite hvem man er. Bare den som har røtter kan kalle seg et menneske.»

Hun tier et øyeblikk. Da ingenting skjer, blir øynene hennes store, og hodet nikker i retning notisblokka.

«Unnskyld,» sier Den nye. «Altså … Bare … den som … har … røtter … kan kalle seg … et menneske.»

Tilfreds konstaterer hun at ordene er dokumentert. «I begynnelsen ga jeg alltid ti euro,» sier hun. «Men så begynte jeg å lure på om det var litt knepent. Så jeg begynte å gi tjue euro. Men så begynte jeg av og til å tenke: Kanskje det også er litt knepent. Og det er jo dumt å gi tips hvis man i ettertid bestandig spør seg om det var for lite. Da kan jeg like gjerne la være. Så nå gir jeg femti.»

«Men femti er ikke knepent?» spør Den nye.

Hun liker ikke helt tonefallet. Hvordan skal hun tolke det? Ironisk? Kritisk? Lett spydig?

«Den som ikke nøyer seg med femti, vil vel ha hundre. Og hundre er grådig.»

«Men det er ikke femti?»

Nadeche Hackenbusch gir fra seg en misbilligende, smattende lyd. «Hvor mye gir De, da?» spør hun tilbake.

«Jeg vet ikke,» sier Den nye, «fem, kanskje? Det kommer an på beløpet.»

«Helt feil.» Hun rister på det vakre hodet. «Jeg merker at det ikke nytter å forklare Dem det. Bare skriv det ned som det er, så ser vi det an. Kanskje vi ender med å stryke det.»

«Det med tips eller det med de viktige folkene?»

Den nye blir ikke gammel her. Hun har gudskjelov en klokkeren håndskrift, etterfølgeren hennes vil kunne benytte seg av notatene hennes uten problemer.

«Jeg vet ikke helt,» sier Nadeche Hackenbusch og ser fraværende ut av bilvinduet. «Kanskje begge.»

«Synd jeg ikke får betalt per time,» klager Den nye.

«Man må selv ta ansvar for sine kontrakter.»

Nadeche Hackenbusch ser på klokka, griper så etter mobilen. «Madeleine? Du, det er meg, vi er der om ti minutter. Kunne du ringe og gi de andre beskjed? Så plassen min er …? Nettopp. Eller forresten, i dag har jeg mer lyst på en cappuccino … Supert … Suketter. Du er en engel!»

Utenfor drar byen forbi. Hun liker det. Noen av de tidligere venninnene hennes ristet på hodet da de skjønte hvor mye livet hennes har forandret seg. Intervjuene, et liv i offentligheten, alltid være parat til å bli fotografert eller tilsnakket, samt det faktum at det ikke var en forbigående fase. Men at det hadde vært sånn hele tiden siden. Hun hadde elsket det fra første stund, og hun nyter det fremdeles. Det er en verden hun føler seg hjemme i som andre gjør på stampuben sin. Ikke minst fordi hun også nettopp gjennom disse ledsagerskikkelsene alltid kan være sikker på at hun gjør det rette. Og så lenge noen vimser rundt henne, slutter hun at hun fører et interessant, misunnelsesverdig liv. For henne er journalister som kanarifuglen i gruva; så lenge én fremdeles løper omkring, er alt i orden.

Blikket streifer Den nye.

«Kjør inn her, er De snill,» sier hun til sjåføren, «jeg vil se hva de har bygget her siden sist.»

«Men da er vi ikke der om ti minutter.»

«Vi har det ikke travelt,» sier hun mykt.

Derfor er det at hun en halvtime senere tilfreds godtar Sensenbrinks unnskyldning om at cappuccinoen nå er blitt kald: «Men da kan vi kanskje få en ny? Vær så snill?»

«Men bare hvis det ikke er til bry,» sier Nadeche Hackenbusch avvæpnende.

«Det er da ingenting. Frøken?!»

De har valgt det store konferanserommet under hustaket, nok en gang. Med utsikt over Hamburg. Møtet foregår på hotell, første bygget på plassen, ikke i ett av disse loslitte møterommene i Köln eller München-Unterföhring, hvor man setter sammen kvadratiske bord under noen foreldete designerlamper. Hun liker det. Når det er små duker og tre etasjes tallerkentårn med snacks og småbakst. Kanalen må gjerne slå seg på brystet med sin egen catering-avdeling, men når det kommer til stykket er det ikke stort mer enn kantinekaffen og kjeks kjøpt i nærmeste matbutikk. Nei, hun vil ha stoffservietter, hun vil ha ivrige kelnere som er kledd likt, hun vil se at andre punger ut for henne. Tanken streifer henne at hun må huske å diktere det til Den nye. Eller til etterfølgeren hennes.

Cappucinoen ankommer like etter at Sensenbrink har satt i gang presentasjonen, han vil måtte begynne forfra, og det er like greit, synes hun, alle hadde ikke falt helt til ro den første gangen. Dessuten blir hun aldri lei av å se programlogoen sin: «På flukt – Nadeche Hackenbusch er en engel i nød!» De har tegnet inn en nusselig-frekk harepus med snekkerbukser og litt for store pupper. Harepuskvinnen likner på henne, selv om hun aldri ville gått med snekkerbukser.

«Seertallene ser bra ut,» sier Sensenbrink og viser noen grafer, «de øker stadig. Vi får med oss de gamle, og vi får med de unge. Og vi er fremdeles de eneste som tar for oss temaet. Vi profitterer selvfølgelig på at ingen trodde på formatet i begynnelsen.»

«Utenom meg,» sier hun med ettertrykk. Hva så om hun ikke hadde noen andre tilbud den gangen, det finnes ingen fjernsynsprogrammer som ikke blir bedre med og ved hjelp av henne.

«Det er nesten ikke til å tro at De ikke iscenesetter noe av det,» sier en blondine. Hun har sett Blondinen flere ganger, men klarer ikke å feste seg ved navnet. Blondinen er ung, toppen tretti, i hvert fall ikke mer, men likevel sa hun flere ting på forrige møte som påkalte de andres oppmerksomhet. Var det Kalkberger? Kalkbrenner? Det var noe som hørtes ut som en byggvarekjede. Hun beslutter å notere seg navnet til neste gang. Og hun vet ikke helt hvor hun skal plassere kommentaren hennes. Er hun sarkastisk? Skeptisk?

«De kan jo bare sjekke det,» svarer hun kaldt.

«Nei, nei, jeg tviler overhodet ikke på det,» sier Blondinen. «Det er jo med på å gi programmet særpreg, denne autentisiteten. Det er litt av noen scener vi får se, stanken formelig trenger gjennom TV-skjermen. Det er nettopp det vi beundrer Dem sånn for, og jeg tror jeg snakker for alle i rommet her.»

Rundt bordet bankes det med knoker. Hun smiler og lar det henge igjen en forlegen etterlyd: »Jeg kan forsikre dere om at jeg i framtiden også vil sørge for at alt skjer autentisk. Det handler jo først og fremst om at disse menneskene trenger vår hjelp.»

«Ja, men jeg hadde ikke greid det.» Det kommer fra en lavmælt, sky og musegrå kvinne nederst ved bordet. «Det irriterer meg at jeg er sånn, men jeg hadde aldri greid det. Noen ganger tenker jeg også at disse flyktningbarna er så nydelige – men så var det denne episoden for to–tre uker siden …»

«Enig, huff, hun med de tennene …»

«Uæh, tannepisoden …»

Nadeche Hackenbusch får med seg at Kärrner smiler. Kärrner sier nesten aldri noe, selv om det er hans kanal. Det er han som styrer møtene, med ansiktet.

«Sånn er det bare …» sier hun.

«Ja, men tennene til disse ungene var jo praktisk talt svarte!»

«Det var det eneste stedet der jeg et lite øyeblikk tenkte at De likevel jukset,» sier Blondinen. «At De tillater dem å plukke ut et par ekstra ille tilfeller. Jeg tenkte faktisk at det ikke kan stemme.»

«Men sånn er det. Det er nok å se på tennene til foreldrene. Det er folk som må karre seg opp helt fra bunnen.»

«Og da de ga barna hele håndfuller med sukkerbiter …» Den musegrå er helt ute av seg. «Da hadde jeg bare lyst til å rope til TV-en …»

«Jeg skjønner,» sier Nadeche Hackenbusch forståelsesfullt. «Tannhygienen er galskap. Det er jo ikke sånn at de har mistet tannbørsten under flukten heller, de har aldri hatt en. De tror tannpasta er en slags sparkelmasse. Derfor må man jo hjelpe dem.»

«Helt riktig,» sier Sensenbrink, «det er det dette handler om. Men det flotte er at vi har truffet en nerve. Det viser ikke bare seertallene, men også reaksjonene på Facebook. Det gir en selvfølgelig noen ganger en vond smak i kjeften, men det treffer midt i solar pleksus. En blir helt målløs. Det er ikke tilfeldig at tannepisoden er det første som faller kollegene våre inn her …»

«Tannlegebesøket i det mottaket …» Det kommer fra en eller annen executive som hittil ikke har gitt lyd fra seg. Han pruster hoderistende gjennom et par tjukke kinn. «Når han kikket inn i de munnene, den ene etter den andre, og så skar grimaser, sånt er ikke mulig å spille …»

«Det trenger man ikke spille,» sa Nadeche Hackenbusch glatt. «Det er temmelig stygt, det de finner. Det skjer bare ting jeg aldri ville trodd var mulig. Det er noen unger der som ikke engang er fire år gamle, så stinker det helt septiktank fra munnen deres.»

De programansvarlige ser på hverandre rundt bordet. De presser leppene sammen og hever øyebrynene i anerkjennelse av situasjonens alvor. Hun vurderer om det er nå hun skal plassere den vakre setningen, nettopp her, i denne stillheten, den setningen som alltid gjør seg så godt når den ytres til en avis eller inn i et kamera, den blir nesten alltid trykt eller sendt, og så blir alle fryktelig overrasket over hvor reflektert hun er, sin skjønnhet til tross, og at hun også forstår samfunnsøkonomiske sammenhenger. Men den muligens kritiske Blondinen kommer henne i forkjøpet og sier:

«Og dét i ett av de rikeste land på jord.»

Til og med dette «jord», som jo alltid virker mer manende enn bare «verdens rikeste land». For en drittkjerring.

«Fru Karstleiter treffer spikeren på hodet.» Sensenbrink tar opp tråden igjen. «Det er nettopp det som fører oss til vår sak. Mange av bildene er vonde å se på, men de gir også en følelse av at det angår oss, som ellers er svært vanskelig å oppnå. De viser oss nøyaktig hvilken retning vi må gå. Der hvor det gjør vondt.»

«Der er vi allerede,» sier hun energisk, «jeg kan godt vise Dem føttene mine etter en opptaksdag!»

Rundt bordet ler man hjertelig og forståelsesfullt, Sensenbrink også. «Jeg tror vi alle er på det rene med den fabelaktige innsatsen De gjør. Engel i nød er først og fremst Deres baby, programmet står og faller med Nadeche Hackenbusch. Det lever av Deres engasjement, Deres troverdighet, Deres vilje til å bli møkkete på hendene og gå beina av Dem. Men – og jeg ber Dem se i nåde til ordspillet – Deres verkende føtter til tross, vil vi i dag foreslå at De tar det hele et skritt lenger.»

«Det er det første gang jeg hører noe om.» Hun forsøker å la sinnerynkene kruse over pannen. Er det noe hun hater, er det folk som skal styre henne. Hun vet hvor vanskelig det er å være, og å forbli, uavhengig. Hun vet selv best hva som er bra for henne, og hun vet at reklamefolk, firmarådgivere, mediefolk helst vil gjøre sånn som de gjør andre steder. Men en Nadeche Hackenbusch er og blir bare en Nadeche Hackenbusch så lenge hun går sin egen vei. Ikke at faren er spesielt stor for at noen skal greie å presse henne, til det er posisjonen hennes for øyeblikket for god. Likevel bør noen sinnerynker nå signalisere at Sensenbrink begir seg ut på tynn is. Hun innser snart at hun må slippe dem, hvis det ikke skal bli seende rart ut. Man kan ikke få alt heller, rynker og botox.

«Ja, De kjenner selvfølgelig ikke til det, ideen er jo helt ny,» sier Sensenbrink fort. «Ingen grunn til bekymring, De vet jo at vi ikke tar noen beslutninger uten Dem …»

«Jeg har siste ord,» sier hun noe trassig.

«… det er klart De har siste ord, ingen tvil om det, hva ville vel Engel i nød vært uten selveste Nadeche Hackenbusch, og likevel ber jeg Dem lytte til forslaget, da vi ser en enestående sjanse …»

Sensenbrinks tonefall og formuleringer roer henne ned igjen. Hun smiler sitt ubetalelige smil, som selv Frankfurter Allgemeine en gang betegnet som «overveldende», og sier: «Greit.»

Hun ser hvordan denne Karstleiter reiser seg og går fram og legger notatene sine på ståpulten. Hun røper små tegn på nervøsitet. Åpenbart ikke bare fordi hun skal snakke foran Nadeche Hackenbusch, men fordi prosjektet har et betydningsfullt omfang. Slett ikke noe dårlig tegn.

«Andre sesong av Engel i nød er ikke bare en vanvittig suksess,» innleder Karstleiter, «den viser også et økningspotensial. En seerundersøkelse viser at Nadeche Hackenbusch står for et ærlig engasjement. Publikum setter spesielt pris på at vi ikke bare tar opp enkelttilfeller: Nettopp fordi vi hele tiden befinner oss i samme flyktningmottak, kan publikum få følge med på forbedringen av totalsituasjonen. Vi bør ta med oss dette momentumet og denne begeistringen, nå som vi ennå har igjen om lag en tredel av sesongen. Det er derfor, kjære Nadeche Hackenbusch, vi ønsker oss en special. Kanskje til og med en flerdelt.»

Nadeche Hackenbusch rynker pannen så godt det lar seg gjøre. Det låter bare som om det ganske enkelt blir mer. Og mer er ikke alltid bra, det vet hun. Hun bodde engang i et modellkollektiv på TV, det hele ble lansert som en fantastisk greie, og så viste det seg å være et grusomt billigprodukt av et program. En eller annen TV-fyr som ville fylle ut tiden mellom Top Model-seriene med noe toppmodellaktig tøv. Hun var ute allerede etter andre runde, men hun husker med gru den forferdelige seiersseremonien. Det var ikke akkurat på Köln- eller Allianz-arenaen det foregikk, ikke i New York eller Paris, nei, det foregikk ved svømmebassenget på et shabby firestjernershotell på Mallorca, uten publikum. Det var så stakkarslig at man like gjerne kunne overrakt modellvinneren den fæle prisen på en bussholdeplass. Derfor sier hun skeptisk: «Det høres først og fremst billig ut.»

«Budsjettet er i alle fall ikke det,» forsikrer Karstleiter med det samme. «Vi stiller flere midler til rådighet enn for de vanlige sesongoppfølgerne. Vi tar dette på største alvor.»

Budsjett virker. Mer budsjett betyr at mer blir lagt i hennes hender.

«Vi ønsker å styrke det egentlige produktet, ikke svekke det. Vi ønsker at Nadeche Hackenbusch skal gå tingene inn på klingen. Vi vil at De skal dra dit hvor mangel på tannbørster er det minste problemet. Nemlig verdens største flyktningleir.»

Det vipper henne en smule av pinnen.

«Er De gal?»

«Hvordan det?»

«Har dere noen som helst anelse om hva som foregår der nede? Det blir løsnet skudd der!»

«Det blir ikke løsnet skudd,» sier Karstleiter.

«Og hvordan vet De det?»

«Man kan ikke løsne skudd. Da kunne man ikke samlet flyktninger i en og samme leir.»

«Om det ikke ble skutt der, ville det ikke vært noen flyktninger. Det er bare å ta en titt på nyhetene, det!»

«Fru Hackenbusch, kjære fru Hackenbusch, vi ser ingen grunn til engstelse,» sier Sensenbrink som nå går imellom, «hele området er jo fullt av militære og blå hjelmer og hjelpeorganisasjoner!»

«Det tror jeg ikke noe på. Hvor har De det fra?»

«Vel, jeg kan ikke liste det opp for deg på stående fot, men ærlig talt. Hvorfor skulle de ellers samle flyktninger? Jeg tror nok at De, når De får mer målrettet informasjon om temaet …»

«Jeg har ikke så mye tid at jeg kan holde meg orientert i nyhetsbildet til enhver tid. Dere må først sette sammen en saksmappe for meg, så får jeg se om jeg …»

«Fru Hackenbusch,» sier denne Karstleiter nå i ganske så mykt tonefall, lik en bredskuldret pleier som står klar med tvangstrøya, «tror De virkelig vi vil sende Dem inn i et risikoområde? Vi risikerer jo like mye som Dem her.»

«Akkurat det er jeg vel ikke helt enig i.»

Sensenbrink ser over til Kärrner, som setter opp et motvillig ansikt. Han kremter og sier så i en imøtekommende tone: «Kanskje vi skulle sette dette i et helt annet perspektiv. Ingen her vil snakke seg bort fra det faktum at saken innebærer større risiko enn et studioopptak i Ossendorf. Til syvende og sist er det et spørsmål om det er verdt det.»

«Da kan jeg i så fall svare her og nå: Det er det absolutt ikke!»

«Jeg kan godt forstå at De ser det på den måten,» sier Sensenbrink forbløffende oppriktig. «Men forsøk et øyeblikk å se på oss som partnere. Deres partnere.»

Hvor mye hun enn anstrenger seg for ikke å miste kontrollen, kan hun ikke forhindre at Sensenbrink får presset foten stadig lenger inn i døren, og nå har åpnet den en håndsbredd.

«Vi har selvfølgelig først og fremst våre egne interesser for øye, men det lar seg ikke bestride at våre interesser og Deres interesser noen ganger er de samme. Og dette ene må De tro oss på: Når vi diskuterer denne risikoen med Dem, er det utelukkende fordi vi også ser gode muligheter. For oss, det skal jeg ikke stikke under en stol, men også for Dem. Tenk hva De vil kunne oppnå med en slik Special. Med dette legger De alle innrednings- og oppussingsformater bak Dem med et fingerknips, alle disse Finn din partner og Hvem er du egentlig …»

«Jeg tror ikke noen setter meg i bås med en eller annen Vera, hva skjer’a,» sier Nadeche Hackenbusch gjenstridig.

«De behøver da virkelig ikke sammenlikne Dem med sånne,» iler Sensenbrink til å forklare. «Men tenk over det. Det vil også etablere Deres oppriktighet på en måte som ingen før har sett. Nadeche Hackenbusch går dit ingen andre går. Som Antonia Rados.»

«Antonella hvem?»

«Antonia Rados. Hun i RTL. Den krigsområdedama.»

«Aldri hørt om.»

«Ikke viktig. La oss si det sånn: De vil havne i samme kategori som Günther Jauch,» sier Sensenbrink tålmodig. «Folk som ham finnes det bare én av i hele Tyskland. Kjenner De til Margarethe Schreinemakers?»

Selvfølgelig.

Enhver som bruker Botox i dag husker da Schreinemakers. Beste sendetid, tre timer, fire timer, reklameinnslag lange som Champs Elysées. Å gå over tiden var ikke noe problem. Det var i infotainments blomstringstid. Da alle siklet etter å få med seg det Schreinemakers brakte til torgs.

Det var en historie der med skattesnyteri, et eller annet i den duren. Men det kan ikke skje henne, Nadeche betaler sin skatt med glede. Sist sa hun ganske enkelt: «Vel, etter skatt og alle de greiene der, vil jeg at det står igjen 2,5 millioner. Dere har sikkert en i regnskapsavdelingen som kan regne ut det.»

Det hadde de.

«De ville blitt den nye Margarethe Schreinemakers. Med utstrålingen til Angelina Jolie,» legger denne enerverende Karstleiter til.

Kunne man se på henne at det med Schreinemakers traff en nerve? Hun prøver å ikke la seg merke med det, hun er ingen amatør heller. Men Sensenbrink traff blink, og nå det med Margarethe Jolie, det er sånt som straks biter seg fast i hodet. Dét, og utsiktene til at hun som Angelina Schreinemakers også vil ha skjermnærvær og innflytelse den dagen hun faktisk vil få bruk for Botox. Fram til nå har det jo bare vært midlertidig. Pyrolaktisk. Men Anne Will og denne Maischberger og hun Illner, de er jo praktisk talt sytti, de trenger uansett ikke la seg pille på nesen av noen. Selv om det ikke er noe de kan som ikke Nadeche Hackenbusch kunne gjort minst like bra.

Hun gir naturligvis ikke noe samtykke. Hun avvikler kanalmøtet akkurat så suverent som man er vant til fra den kanten. Men idet hun atter sitter i limousinen og dikterer et avsnitt av sin livsfilosofi til Den nye, er hun fremdeles uvanlig ukonsentrert til henne å være. Det irriterer henne nesten, men tankenes hennes har hengt seg opp i den traileren, som om den alt var ferdig innspilt. Den kjernesunne stemmen som sier:

«Og gjesten hos Nadeche Hackenbusch i kveld: Hans Hellighet.»