Magne Hovden

Hekser og fuglekikkere

Magne Hovden

Hekser og fuglekikkere

Takk til Ida

KAPITTEL 1

Tor Hellebust sto på kanten av et stup. Vinden la gresset flatt rundt føttene. Bølgene brøt hvite mot sorte klipper langt der nede. Med lukkede øyne trakk han pusten dypt inn.

«Ok.»

Han tok et steg nærmere kanten, åpnet øynene og skuet opp mot himmelen.

«Jeg er klar.»

Noen sekunder gikk, før han så ned.

«Nei, vent.»

En kikkert dinglet rundt halsen idet han snudde seg mot en liten kvinne med et videokamera i hendene. «To sekunder.»

Det knitret i den kamuflasjefargede skalljakka da han dro den nedover lårene for å få beina til å se kortere ut. Det hadde vært en vane siden første skoledag. Et resultat av en lubben gutts desperate forsøk på å lede potensielle mobberes oppmerksomhet over på Tor: «Stankelbein!»

Overkroppen hadde på et tidspunkt sluttet å vokse i takt med beina. De høye hoftene fikk dem til å se enda lengre ut. Den lubne guttens strategi var solid. Kallenavnet hang ved Tor alle åra på Aspøy skole i sentrum av Ålesund.

Det hang fremdeles ved, tretti år etter at han sist hørte det. Skuldrene hadde blitt bredere og skapte en viss symmetri. Men overkroppen hadde aldri tatt igjen beina.

«Ok. Jeg er klar. Take one. Action.»

Et rødt lys blinket på kameraet.

«Greit. Ok.» Han kremtet. «Dette er Runde. En gresskledd øy i havgapet på Sunnmøre. Med 500 108 innbyggere på 6,2 kvadratkilometer. Kun 108 av dem er mennesker.»

Han så ned mot fuglene som slapp seg fra de smale fjellhyllene, slo ut vingene og seilte over bølgene.

«Resten er fugler.»

Den barnslige iveren i de blå øynene sto i kontrast til furene i panna. De utgjorde skyttergraver i ingenmannslandet mellom øyebrynene og hårfestet. Slaget var tapt for lengst, men i vikene på venstre og høyre flanke nektet tre–fire brune hårstrå å slå retrett. Den økende hårveksten i nesa og ørene, kroppens hånlige kompensasjon for det svinnende hårfestet, ble trimmet jevnlig. Men ikke stråene i vikene. Han ga dem betingelsesløst amnesti, som bautaer over fordums storhet.

«Jeg var her for første gang på tiårsdagen min. Jeg hadde invitert hele klassen i bursdag, men ingen dukket opp. ‘Alle som går i bursdagen til stankelbeinet, er et stankelbein selv.’ Tross trusselens logiske brist valgte ingen å ta sjansen. Mamma kom inn på rommet mitt og tørket tårene mine. Hun ba meg pakke fuglekikkerutstyret. Selv pakket hun kaker og godteri i en sekk. Vi kjørte fra Ålesund, tok ferga til Hareid og fortsatte hit. Fra parkeringsplassen ved foten av fjellet fulgte vi den bratte stien oppover. Jeg var ennå lei meg da vi nådde toppen.»

Han pekte mot en stein.

«Jeg satte meg på den steinen og grå…»

«Det kommer folk, Tor. Dette er flaut. Jeg vil ikke mer.»

Tor snudde seg mot kvinnen med videokameraet. Hun gløttet mot to turgåere som var på vei oppover stien.

«Ikke bry deg om dem, Frida. Bare film videre. Vær så snill? Bare litt til.»

Frida dro det skulderlange, brune håret bak øret. Kåpen rakk helt ned til de høyhælte skolettene. Hodet så stort ut på de vevre skuldrene. De lange, påsminkede øyebrynene over de tettsittende øynene ga henne et oppsyn som en sint tegneseriefigur. Rynker tegnet seg rundt munnen idet hun knep den igjen rundt munnstykket på en e-sigarett. Hun trakk inn dampen og puffet mot Tor.

«Bare bli ferdig med det, ok?»

«Ok, action.»

Tor dro i jakka.

«Jeg satt på den steinen og gråt, i en altfor stor fluefiskervest. Moren min kjøpte den til meg etter at jeg hadde mast i ukevis. Den lignet vesten David Attenborough brukte i en dokumentar om andeskondorene. Jeg tok opp den dokumentaren på videomaskinen vår, så den om og om igjen. Det var den dokumentaren som gjorde at jeg ville bli …»

«Herregud.»

«Bare litt til, ok? Prøv å filme meg fra hoftene og opp.»

Frida puffet på e-sigaretten og himlet med øynene.

«Ok. Moren min sto helt på kanten av stupet og vinket på meg. Da jeg kikket utfor, forsvant de vonde følelsene. Det var så mange fugler i lufta under oss at jeg nesten ikke kunne se havet. Jeg hadde aldri sett noe lignende. Plutselig fikk jeg øye på det jeg trodde var en lundefugl, på en hylle like nedenfor. En art jeg alltid hadde hatt lyst til å se. Men det viste seg å være en lomvi og jeg ble skuffet og lei meg igjen. Helt til moren min pekte på en hylle litt lenger unna. Kun den sorte stjerten var synlig til å begynne med, der fuglen stakk ut fra en bergsprekk. Med ett hoppet den bakover og kikket opp på oss, og jeg fikk øye på de gulrøde stripene på det store nebbet. Moren min fortalte at lundefuglungene ikke kan svømme i begynnelsen. De blir født på kanten av et stup. Alt som skiller dem fra den sikre død i bølgene langt der nede, er en årvåken mor. Så røsket hun i meg, som om jeg var i ferd med å ramle utfor selv, og vi knakk sammen i gresset av latter begge to.»

Minnene fikk smilet til å vedvare.

«Jeg har vært fascinert av fugler hele livet.»

Han hevet kikkerten og sveipet sakte fra venstre mot høyre langs fjellhyllene.

Sola brøt gjennom skylaget. Det var som om Gud selv rettet spotlighten mot scenen, der tusen hvite, grå og sorte vinger blafret i den gylne gløden.

«Det er registrert 230 fuglearter her. I hekketida kan det se kaotisk ut. Men jeg ser en symfoni av bevegelse. Hvert vingeslag utgjør en note. Hvert stup mot havet og flukt mot reiret en sats, dirigert av de samme instinktene i årtusener.»

«Er du ferdig?» Frida skrudde av videokameraet uten å vente på svar.

«Nei … ikke egentlig. Men ble det bra? Det med instinktene?»

Vinden tok dampen da hun puffet på nytt. «Hvor lenge må vi være her?»

«Men …» Tor så en lundefugl spre vingene og slippe seg utfor kanten av en avsats, før han snudde seg mot steinen han hadde sittet på trettifem år tidligere. «Ikke så mye lenger.»

KAPITTEL 2

Rakkestad by lå som en øy i et grønt hav av dyrket mark, delt i to av jernbanesporet. På den ene siden rammet parkeringsplasser inn grå næringsbygg. På den andre gikk lave bygårder og leilighetskomplekser over i eneboliger omgitt av hager jo lenger ut mot havet man kom. I gjødslingstida skylte eimen av kumøkk inn som en vårflom over husene og fikk folk til å skalke alle luker, samme hvor varmt det var. Klessnorene var tomme i hagene mens salget av vifter gikk opp.

I midten av det hele ruvet den femti meter høye kornsiloen. De runde kamrene sto som to dystre tårn i den ellers kvadratiske konstruksjonen. Den minnet Ragna Emanuelsen om en futuristisk superskurkfestning av grå sement. Da hun var liten, hadde hun forestilt seg at superskurken som bodde i festninga kom ut i spandex og kappe for å terrorisere befolkningen, før han kjøpte seg en bolle på bakeriet og tuslet inn i festninga si igjen.

Ragna kunne se siloen gjennom butikkvinduet fra der hun sto på den lokale Kiwien, mellom Omo Color-flaskene i hylla foran seg. Men de brune øynene hennes speidet mot en pent kledd, slank kvinne som var på vei inn i butikken. Det så ut som om hun hadde spasert ut av en reklame der vakre, rike mennesker i dyre klær klappet hverandre selvsikkert på skuldrene mens de gjorde suksessrike ting og smilte blendahvite smil.

Ragna fulgte med mens kvinnen gikk mot ferskvarene. Idet hun var ute av syne bak en hylle, speidet Ragna mellom flaskene igjen, denne gangen mot selvbetjeningskassa. Ingen andre enn den eldre kassadama i grønn uniform var å se. Kysten var klar.

Ragna kastet et årvåkent blikk over skuldra, kikket rundt hjørnet av hylla og nølte noen sekunder. Så ilte hun bort til selvbetjeningskassa. Men idet hun trodde hun var trygg, hørte hun en stemme bak seg.

«Ragna?»

Hun ble stående vendt mot skjermen i selvbetjeningskassa uten å røre seg, som en struts uten sand å stikke hodet i.

«Er det deg, Ragna? Herregud, tror ikke jeg har sett deg siden gymnaset.»

Noen sekunder til gikk før Ragna snudde seg. «Hei, Kristin.»

Kristin smilte bredt. «De fantastiske kinnbeina. Jeg misunte deg alltid dem. Folk opererer seg for å få slike høye, markerte kinnbein. Du er ennå kliss lik Sigourney Weaver. En blond versjon, med de lange krøllene dine. Du holder deg godt.»

Ragna gløttet ned på den posete dongeribuksa si og trakk halsen på den slitte bomullsgenseren opp over dobbelthaka. «Takk, likeså.»

«Nei da, jeg er ei gammal røy. Kan ikke unnslippe alderen, vet du. Sånn er det bare. Men jeg husker da du kledde deg ut som Ellen … et eller annet. Ripley! Sigourney Weavers karakter i Alien-filmene. På kostymeballet i andre klasse på gymnaset. Gutta var helt på knærne. Og kjæresten din, han fotballfyren …»

«Rune.»

«Ja, han var en alien.»

«Jeg husker det. Men det er lenge siden nå, og jeg er nok ikke ekte blond lenger.»

«Og jeg er ikke ekte brunette lenger heller. Men hvordan går det ellers, da? Er du her på ferie? Jeg har ikke vært her på tjue år. Ikke siden foreldrene mine flyttet. Stoppet innom på vei til en konferanse i Stockholm. Lokalavisa vil intervjue meg om karrieren min. Har bodd i utlandet siden midten av nittitallet. Jobbet for oljebransjen i Houston, så jeg måtte jo fikse på karmaen etterpå. Jobber for Norsk Folkehjelp nå, med et prosjekt i Etiopia. Og det er virkelig givende å kunne utgjøre en forskjell. Bidra til å gjøre verden bedre.»

«Ja … jeg leste om det der. Om deg. I Rakkestad Avis.»

«Men hva med deg? Vent, ikke si det. La meg gjette. Professor ved historisk fakultet i … Bergen? Det var jo tross alt kallenavnet ditt. Professoren.»

«Ja, nei, jeg er …»

«Som du fikk etter at du var vikar i historietimene, da læreren fikk kusma?»

På rullebåndet bak den eldre kvinnen i kassa hopet en demning av poteter i løsvekt og surkålpakker seg opp. Smattende på en tyggegummi spisset hun ørene og snurret stolen rundt mot dem. «Hun er gift med Rune.»

«Rune? Den samme Rune som …?»

Ragna trakk pusten dypt.

«Ja. Alien.»

«Men du er professor?»

«Nei, jeg … Jeg ble vel opptatt med livet, kan du si. Vi fikk jo Gaute veldig tidlig. Sønnen vår. Det er et styr når det står på med unger og slikt. Jeg fikk ikke tid til å studere historie. Runes jobb krevde for mye.»

«Hva jobber han med?»

En pakke kefir fikk demningen på rullebåndet til å briste, da kassadama avbrøt henne. «Rune er berømt. Alle her i Rakkestad er utrolig stolte av ham.»

Kristin kikket spørrende på Ragna.

«Han er fotballtrener. Var spiller først, ble trener etterpå. Vi har reist rundt i hele Norge mens han har jobbet. Og nå er vi tilbake her. I Rakkestad.»

«Akkurat, ja. Men det … Det er jo den viktigste jobben av alle. Å være mor? Det er jo det. Jeg vet hvordan det er. Jeg har to døtre og en sønn selv.»

«Ja. Men Gaute er voksen nå, flyttet ut for flere år siden.» Ragna kikket ut av vinduet mot sementsiloen, som om hun håpet at superskurken skulle komme ut og jevne butikken med jorda.

KAPITTEL 3

Lyset på kaffemaskinen blinket rødt over et tomt krus. Ragnas fingertupp fulgte en sprekk i respatexen i kjøkkenbenken. Skapene som hadde vært knallgule da hun flyttet hjemmefra tjuesju år tidligere, var blasse nå. FM-radioen sto ennå i vinduskarmen. Svimerket i linoleumen fra da hun skulle lage pannekaker til farsdagen og mistet stekepanna i gulvet, lignet stadig på et forkullet kart over Finland. Og lampa med lyseblå skjerm hang fremdeles over det runde kjøkkenbordet, der faren pleide å lese avisa.

Nå var faren erstattet av Rune.

Hun så forbi ham og ut gjennom vinduet, mot det skakke stakittgjerdet som skilte hagen fra fortauet. «Vi burde fikse gjerdet.»

Rune kikket på mobilen.

«Og hagen. Ser ut som en hasjplantasje der ute. Mer ugress enn gress.»

Ingen svar fra Rune, som tastet på mobilen, studerte den og tastet igjen.

«Og håret ditt. Du trenger plugs. Begynner å få måne. Du ser ut som ei gammal nepe.»

Ingen svar.

Hun betraktet ham mens han glattet på sveisen. Han begynte ikke å få måne. Håret var like tjukt og fint som alltid. Hestehalen var like stram som den sorte, glinsende løpetightsen. Under sportstrøya bulte musklene. Ansiktet var firskårent. Den kraftige kjeven var delt av kløften i haka, og fikk ham til å minne om en brautende, amerikansk general i en film fra andre verdenskrig. Kun sigaren manglet. Men Rune hadde aldri så mye som rørt en sigar eller sigarett. Ikke alkohol heller.

Alle åra som aktiv fotballspiller, og et strengt treningsregime etterpå, gjorde at han ennå kunne gått for å være seint i tjueåra. Kun grå felt i det mørke håret røpte at han ble født da Ziggy Stardust toppet listene. Men de grå øynene komplementerte feltene, fikk ham til å se ung og distingvert ut på samme tid.

I glasset i skapdøra over kjøkkenbenken fikk Ragna et glimt av seg selv. Hun lignet ennå på Sigourney Weaver. En usminket, førtisju år gammel Sigourney Weaver, kledd i en flekkete, grønn kosebukse og en loslitt T-skjorte. Med rynker i panna og poser under øynene, perfekt i rollen som bitter husmor fra Rakkestad. Seks måneder på vei med en hakebaby.

Hakebabyen hadde vokst seg stor det siste halve året. Barnets far var melkesjokoladen, hennes elsker gjennom mange år.

Hun var ganske slank selv om hun aldri trente. De eneste plassene hun la på seg var under haka og over rumpa, og det irriterte henne. Ikke fordi hun ønsket å legge på seg andre steder, men fordi dobbelthaka este ut med en gang hun unnet seg noe godt. En genetisk betinget straff for selvmedlidende mumsing av godteri. Det var derfor hun brukte høyhalsede gensere når hun gikk ut av huset.

Rune holdt mobilen i begge hendene og tastet med tomlene i dyp konsentrasjon.

«Noen ganger føles det som om folk kikker på oss og tror at jeg er tanta di. Eller en eldre søster. Det er irriterende, men ikke nok til at jeg gidder å spise cottage cheese på avokadoskiver til frokost for ikke å skuffe den personlige treneren min. Slik som du. Vet du hva jeg har istedenfor personlig trener? Min life coach? Melkesjokoladen jeg har gjemt bak steikebrettene i skuffen under ovnen. Jeg pleier å ta den frem når du jogger av gårde til jobb. Og noen ganger … faktisk ganske ofte og lenge, har jeg følt meg som en av de der gamlingene som jobber frivillig på stadion. Rydder søppel og selger pølser i kiosken, år etter år. Som blir hyllet med ett minutts stillhet etter at de har gått bort. Men som vet at de aldri får komme på banen eller stå i flomlyset og motta jubelen. Likevel jobber de lojalt i kulissene. For klubbens beste.»

Rune hevet hodet, men kikket ennå på mobilen. «Hm? Hva snakker du om?»

«Du burde fikse gjerdet.»

«Mhm.»

«Over et halvt år siden vi flyttet inn her, og vi har ikke gjort noen ting. Pappa hadde hatet å se huset slik.»

Det rykket i munnviken hennes. Det pleide å skje når hun var sint. Etter en krangel midt i de verste tenåra hadde mora fortvilt brølt: «Du ser ut som en hyene!»

Men det var ikke noe hun kunne styre. Det var som om munnviken prøvde å kompensere for det hun følte hun ikke fikk sagt. Eller understreke det hun hadde sagt. «Flott! Da fikser du gjerdet. Kjempebra.»

«Hæ?»

«Du fikser gjerdet. Du var nettopp enig i det selv.»

«Enig? Jeg har vel ikke sagt at jeg skal fikse noe gjerde? Jeg var opptatt med den nye kampanalyse-appen.»

«Selvfølgelig.»

«Ok, unnskyld meg for at jeg jobber ræva av meg for å skaffe mat på bordet.»

Det rykket i Ragnas munnvik igjen. Hun trakk pusten dypt.

«Jeg har også tenkt å begynne å jobbe.»

«Du? Jobbe?»

«Ja.»

«Det er en dårlig idé.»

«Jeg har noe bra på gang. Det kommer til å slå an skikkelig.»

«Det kommer til å gå til helvete.»

«Hvordan kan du vite det? Er du spåmann? Du vet ikke engang hva jeg skal jobbe med.»

«Greit. Supert. La oss ta en liten oppsummering.» Ordene kom hardt som maskingeværkuler. Som om han pepret spillerne sine med formaninger, med kun noen sekunder igjen av pausen. «En pre-game analyse, ok? Highlights fra Ragnas jobbkarriere, etter at Gaute flyttet ut. Vi kan begynne med yogakurset i Kristiansund. Du satte deg som mål å bli yogamester. På sikt skulle du åpne ditt eget studio og hjelpe andre på veien mot innsikt og indre fred. Hvor mange timer tok du før du ga opp?»

«Jeg var ikke myk nok. Det kan ikke jeg hjelpe for.» Kosebuksa gled ned idet hun bøyde seg illustrerende fremover i et håpløst forsøk på å nå tærne sine.

«Tre timer. Så var det fair trade-juicebaren du skulle åpne i Mjøndalen. Et glødende engasjement for bærekraftig handel, helt til du fant ut hvor mye arbeid som faktisk skal til for å starte opp noe slikt.»

«Den smoothies-baren kuppet markedet før jeg fikk kommet i gang. Det vet du.»

«Fordi du aldri kom i gang. Fordi du ikke engang vet hva du vil. Og det er key for å lykkes. Man må vite hva man vil. Nytter ikke å ha elleve topptrente fotballspillere på banen om de ikke vet at de må score mål for å vinne! Da jeg takket ja til å ta over Rakkestad IL var de et møkkalag langt nede i divisjonene. Nå nærmer vi oss opprykk til OBOS-ligaen. Men jeg visste hva jeg ville og hvordan jeg skulle få det til. Og selv det er ikke nok. Det kreves også viljestyrke og knallhardt arbeid. Utholdenhet og stahet. Guts, guts, guts!» Sportstrøya strammet rundt bicepsen da han prikket pekefingeren mot tinningen. «Vinnerskalle.»

«Hvorfor kan du ikke for en gangs skyld bare støtte meg? Slik du støtter spillerne dine? Slik jeg støttet deg og drømmen din da du spilte i andredivisjon i Nordland og vi så vidt hadde råd til bleier?»

«Det er akkurat det jeg gjør.»

«Hæ?»

«Man sender ikke utpå en spiller som ikke er kampklar. Det finnes ingenting verre enn å mislykkes.»

«Så du beskytter meg mot meg selv? Herlig.»

«Hva har du planlagt denne gangen?»

Ragna gikk forbi ham, åpnet vinduet og slapp ut fluen som surret i vinduskarmen. «Bare glem det.»

KAPITTEL 4

Tor satt sammen med Frida i sofaen foran skrivebordet til samlivsterapeuten.

På veggene hang malerier av seilskuter og bilder av terapeuten med kapteinslue i sort skinn. Skjegget nådde ned til den hvite og grå strikkegenseren som hang løst på de smale skuldrene. En pipe dinglet i munnviken, der han sto i en splitter ny 20-fots daycruiser.

Bak skrivebordet i mørkt tre virket han like malplassert som på bildene. Den sorte skinnluen hang på veggen bak ham, ved siden av innrammede diplomer. Pipa lå på et tinnfat til høyre for pc-en. Men den hvite og grå strikkegenseren var på. Han så ut som han hørte hjemme på dekket på en seilskute i en Erik Bye-vise.

Utenfor vinduet stakk mastene på havseilerne ved gjestebrygga i Brosundet opp. Tor fulgte med på en måke som satt på toppen av en av dem, til den slo ut vingene og fløy mot øst. Han tippet den var på vei til rådhuset. Førtiseks år tidligere ville den hatt tilhold på fuglefjellet. Et habitat for mangfoldige arter midt i Ålesund sentrum. En turistattraksjon som tragisk nok ble sprengt vekk for å reise kommunalbyråkratiets høyborg. I form av en lysegrå, arkitektonisk skandale blant utsmykkede jugendbygårder. Tanken på at rådhuset hadde blitt det nye fuglefjellet fikk Tor til å trekke på smilebåndet. Han så for seg en hær av vaktmestere væpnet med skrubber og bøtter med såpevann, som kjempet i frontlinjen mot klasebombingen av fugleskit på tak og gesimser.

«Alle mann på dekk, ok?»

Under buskete bryn skuet samlivsterapeutens innsunkne øyne mot Tor og Ragna.

«Havets luner er uforutsigbare. Noen ganger blåser det opp så kraftig at vinden truer med å knekke masten. Bølgene kaster dere hjelpeløst hit og dit, i en hvit fråde av kaos. Skjønner du, Tor?»

Tor så sitt forvridde speilbilde i messingen på skipsroret på skrivebordet. «Ja, havet er vel live…»

«Nei.» Samlivsterapeuten avfeide ham med et håndsveip. «Havet er livet.»

«Det var det jeg skulle …»

«Og hva er viktigst for at kursen holdes og skuta ikke skal forlise?»

Tor gløttet bort på Frida ved siden av seg i sofaen, som så utålmodig tilbake på ham. «Det er vel at masten ikke skal kn…»

«Feil. Det viktigste er at masten ikke knekker. For masten er ekteskapet. Dere to. Ragende mot himmelen for å tåle vinden i seilene. Og hva er vinden, Tor?»

«Vinden er kvasihorisontale luftstrømmer i atmosfæren, som kommer av ujevn oppvarming av jordas overflate. Trekkfugler kan navigere via slike luftstrømmer og …»

«Nei.» Terapeuten utvekslet et skuffet blikk med Frida. «Dette handler ikke om værmeldinger og fugler. Prøv å ta dette på alvor. Vinden er alt av medgang og motgang dere møter i livet. Dere er i samme båt, men lost at sea. Men ikke vær redd, nå er jeg bak roret for å lose dere i havn. Mange er ikke klar over at det ikke er stormen som er verst. Det er når havet er flatt og vinden død at man virkelig blir satt på prøve. Ikke sant, Frida? Når man ikke kommer seg noen vei?»

Det brune håret løsnet fra bak øret mens Frida snudde seg mot terapeuten. De påtegnede øyebrynene var bredere nå. Hun senket dem og så enda mer ut som en tegneseriekarakter med lumske planer. E-sigaretten danset utent mellom pekefingeren og tommelen. «Ja, det har vært helt vindstille.»

«Hvordan det?»

«Intimt sett, så har det jo … skortet. Noen ganger tror jeg han liker fuglene bedre enn meg.»

«Og hva sier du til det, Tor?»

Han dro den lysegrå genseren ned over beltet på chinosen. «Det er vel ikke så unormalt når man har vært sammen i en evighet. At man blir litt mindre aktiv på det området. Det blir vel en tralt, som alt annet.»

Terapeuten tok opp en fiberklut fra lomma og pusset messingen på skipsroret mens han snakket. «Så du mener du har oppskriften på hva som er normalt og ikke, når det gjelder elskov? Selveste sexfasiten?»

«Nei, men …»

«Nei. Du har ikke det. Det finnes ingenting som er normalt eller unormalt.» Terapeuten ble tankefull. «Kanskje med unntak av en pasient jeg hadde i fjor, som likte hamstere … veldig godt. Uansett, det jeg prøver å si er at et individs seksualitet er som en hageslange. Tom og uvirksom, til noen skrur på krana.»

Han løftet pipa fra tinnfatet og holdt den poengterende mot Tor.

«Og da forstår du sikkert at Frida er lei seg og bekymret over den digitale soloseilasen din.»

«Jeg syns hun overreagerer. Alle menn ser vel på porno en gang iblant. Ingenting å gå til samlivsterapeut for. Helt unødvendig at jeg skal måtte sitte her og forsvare meg. Det var jo bare …»

«Bare?» Fridas stemme dirret. «For meg var det ikke bare. Å se deg sitte foran pc-en din med buksa på knærne og …» Hun trakk pusten dypt. «Men om det er det du vil, så gjør vi det. Jeg kan spørre Guri på jobb, hun klinte med Reidun på julebordet i fjor.»

«Hæ?»

«To damer? Slik som du runket til?» Gråten fikk stemmen til å dirre. «Guri og meg? Om det er det som skal til for å redde dette ekteskapet, så er jeg villig til å gjøre det.»

«Herregud, nei. Jeg vil ikke det.»

«Men hva er det du vil da, Tor?»

«Jeg …»

«Du vil bli tv-stjerne. Ikke sant? Da blir det vel gruppesex hver dag.»

Frida henvendte seg til terapeuten.

«Han driver og filmer seg selv. Og får meg til å filme ham. Mens han snakker om fuglene sine. Det er pinlig. Han snakker om å sende det inn til produsenter for å få sitt eget dokumentarprogram.»

«Har du en dragning mot rampelyset, Tor? Det er en form for begjær som fort kan gå på bekostning av det kjødelige.»

«Nei, jeg …»

Frida vridde seg i sofaen. «Jeg kan ikke fatte og begripe hvorfor du, en meritert arkitekt, i det hele tatt tenker tanken på å kaste bort alt vi … du har jobbet så hardt for.»

«Jeg har tegnet en rasteplass på Vinstra. Og en gymsal i Åndalsnes.»

«Og eneboliger, Tor. Mange.»

«Men er det virkelig så galt å ville jobbe med det man elsker?»

«Så jobb med ekteskapet vårt, istedenfor en barnslig, idiotisk drøm. For du elsker meg vel?»

«Jeg …»

«Elsker du meg, Tor?»

«Kanskje tv-greiene bare er en drøm. Men vi to … Vi har jo begge forandret oss med åra, og …»

«Fra det øyeblikket du slo opp øynene og så inn i mine i Roskilde, og jeg ga deg munn til munn, visste jeg at det skulle bli oss to. For resten av livet.»

Terapeuten lente seg over skrivebordet. «Du reddet livet hans?»

«Ja.»

«Fortell meg mer.»

«Vi var på den Pearl Jam-konserten. Kjente ikke hverandre da. Jeg la ikke merke til ham engang, selv om han sto rett ved siden av meg. Men så begynte trykket fra folkemengden å øke på bakfra. Bare plagsomt først, ubehagelig, men det eskalerte raskt. En vegg av mennesker som presset oss fremover. Eddie Vedder ropte fra scenen, prøvde å få folkene lenger bak til å slutte, men det nyttet ikke. De skjønte ikke hva som skjedde lenger fremme. Jeg så at Tor strevde. Han sto rett ved siden av meg, øynene var sløve av oksygenmangel. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Men jeg måtte hjelpe ham. Plutselig oppdaget jeg en åpning. Jeg grep tak i Tor, og … Jeg vet ikke hvordan jeg klarte å få oss ut derfra. Det var gjørmete og glatt, men jeg klarte det. Og på gresset … Jeg var sikker på at han var død, men nektet å gi opp, ga ham munn-til-munn. Han åpnet øynene, og … Siden har det vært oss to.»

«Men … Vi sto jo ikke akkurat helt fremme, da. Og jeg svimte vel ikke egentlig av. Jeg var pære full, hadde drukket nesten en kasse øl og ei halvflaske med …»

«Hun er redningsskøyta di, Tor.»

Samlivsterapeutens øyebryn senket og hevet seg. Han smilte. «Skjønner du? Hun reddet livet ditt, og nå sitter hun her og prøver å redde ekteskapet deres. Er du om bord, eller ikke?»

«Jo …» Tor kikket ut vinduet igjen for å se om måken var tilbake. «Jeg er vel det.»

Frida smilte med lukket munn og la hånda på kneet hans. «Vi skal komme oss gjennom dette, Tor.»

Terapeuten lente seg bakover i stolen igjen og betraktet dem.

«Nå har vi vind i seilene, folkens. Bip-bip-bop, ekkoloddet mitt fanger opp en salig sildestim av følelser. Rough seas ahead! Men jeg vet hvordan dere skal komme dere gjennom til smult farvann.»

Han pattet på den utente pipa. «Suging. Der har dere løsningen. Intimitet. Sex. Puling og fist… Nei, kanskje ikke … Men god, gammeldags puling. Det kommer til å binde dere sammen igjen. Bøte garnet dere en gang var fanget i. Og holde skuta på rett kjøl.»