Simon Sebag Montefiore

Historiens skrift

Brev som forandret verden

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Simon Sebag Montefiore

Historiens skrift

Brev som forandret verden

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Til Lily Bathsheba

Innledning

Kjære leser

Det er ingenting som slår det umiddelbare og autentiske ved et brev. Vi mennesker har et instinkt som får oss til å feste til papiret følelser og minner som ellers kunne gå tapt, og dele dem med andre. Vi har et sterkt behov for å bekrefte relasjoner, bånd skapt av kjærlighet eller hat, for verden står aldri stille, og livet er en rekke med begynnelser og avslutninger: Ved å skrive det ned føler vi kanskje at vi kan gjøre det mer virkelig, nesten evig. Brev er den litterære motgiften til livets forgjengelighet og, selvfølgelig, det upålitelige og ustadige internettet. Goethe, som reflekterte mye over brevenes magi, mente de var «det mest betydningsfulle minnesmerket et menneske kan etterlate seg». Og den ideen har mye for seg: Lenge etter at brevskriver og mottager er døde, lever brevene videre. Og i politikken, diplomatiet og krigen må en ordre eller et løfte dokumenteres. Det er så mye forskjellig som oppnås via brevmediet, og alt dette vil vi løfte fram her.

Mange samlinger har blitt utgitt med eiendommelige og morsomme brev, men brevene i denne boka er valgt ut ikke bare fordi de er underholdende, men fordi de på en eller annen måte endret menneskenes verden, enten i krig eller fred, i kunst eller kultur. De gir oss et glimt inn i fascinerende liv, det være seg gjennom øynene til et geni, et uhyre eller et vanlig menneske. Her er det brev fra mange kulturer, tradisjoner, land, folkegrupper: fra det gamle Egypt og Roma til det moderne Amerika, Afrika, India, Kina og Russland, der jeg har utført en stor del av forskningen min og arbeidet mitt – derav de mange russerne her, fra Pusjkin til Stalin. Her finner vi, blant annet, kampen for rettigheter som vi nå anser som umistelige, og ordrer om forbrytelser som vi anser som uhyrlige. Her er også kjærlighetsbrev og maktutøvende brev fra keiserinner, skuespillerinner, tyranner, kunstnere, komponister, poeter.

Jeg har valgt brev skrevet av faraoer for tre tusen år siden, bevart i glemte biblioteker i ødelagte byer – og brev skrevet i dette århundret. Brevet hadde definitivt sin gullalder: de fem hundre årene fra middelalderen til telefonen kom i utstrakt bruk i 1930-årene, og med ytterligere et bratt fall i 1990-årene, da mobiltelefonen og internett gjorde sitt inntog. Jeg så det med egne øyne da jeg forsket i Stalin-arkivene. I 1920- og 1930-årene skrev Stalin lange brev og notater til medarbeiderne sine, og til fremmede også, spesielt når han var på ferie sør i landet, men da han fikk installert en sikker telefonlinje, ble det brått slutt med brevene.

Brev ble naturligvis brukt flittig av regenter og eliter rett etter at skriften ble oppfunnet: Det er et ideelt verktøy for administrasjon og mye, mye mer. I løpet av de tre siste årtusenene har brev vært ekvivalenten til vår tids aviser, telefoner, radio, TV, e-post, teksting, sexting og blogging. Denne antologien inneholder brev som opprinnelig var i kileskrift, det gamle skriftsystemet der man satte merker med grifler på en flat, fuktig leirtavle og lot den tørke i sola, og som ble brukt i Midtøsten i bronse- og jernalderen. Og på papyrus, laget av margen til papyrusplanten, fra det tredje årtusen f.Kr., og deretter brev skrevet på pergament eller vellum – tørket dyreskinn – helt til papiret ble oppfunnet i Kina rundt 200 f.Kr. og gradvis fant veien gjennom Sentral-Asia til Europa, der det fra 1400-tallet av, fordi det var billigere og enklere å produsere, ble stadig mer tilgjengelig og oppnåelig for flere. Brevskrivingen nådde et klimaks mellom det 15. og første tredjedel av det 20. århundret, ikke bare fordi papir var lett tilgjengelig, men også fordi reising ble enklere og kurér- og posttjenester ble utviklet.

Samtidig handlet det om mer enn bare praktiske forhold – brevene var en del av en ny orden, av systemer for rett og kontrakter, av ansvarlig statsstyre, av et framvoksende finansvesen og av offentlig moral. Framfor alt speilet brevskrivingen en ny tankeverden med friske ideer og moderne visjoner om livet, en verdsettelse av det private og et medium for offentlighet, og en voksende følelse for et internasjonalt samfunn og en personlig samvittighet.

Noen brev var skrevet for offentligheten, andre var utelukkende ment for mottagerens øyne. Variasjonen i formål er en av gledene ved en samling som dette. Det store flertallet av brev handlet om hverdagslige, praktiske ting av liten interesse – bestilling av varer, betaling av regninger, avtaler om møter. Da brevet sto i sin senit som kunst og arbeidsverktøy, satt skrivende mennesker ved skrivebordet flere timer om dagen og arbeidet som besatt med korrespondansen, iblant i dårlig lys. Katarina den store kalte seg selv nedsettende for «grafoman» (hun kalte også seg selv «plantoman» fordi hun var så glad i hagestell), og den eneste måte å styre et rike, en krig, en stat på var ved frenetisk brevskriving. Brev var et middel for forfatterne til å projisere sin eksistens ut over arbeidsværelset, huset, landsbyen, landet, for å nå andre verdener, fjerne drømmer. Det var en fysisk utmattende plikt og et tidsfordriv; e-poster og SMS-er er mye mindre anstrengende å produsere, men de er kanskje for lette, så uformelle at vi ikke respekterer ordenes egen makt – selv om det knappe formatet, hurtigheten og spenningen gjør elektroniske meldinger like avhengighetsskapende som de er nødvendige i ethvert moderne liv. Inntil begynnelsen av 1900-tallet var det få, selv blant statsledere, som hadde kontorer som hjalp dem med den omfattende korrespondansen, og de fleste skrev og forseglet (delvis av sikkerhetsgrunner) sine egne brev – det gjelder brevskrivere i denne boka som Lincoln, Katarina og Nikolaj II, som faktisk stemplet sine egne brev.

Naturligvis sier ikke brevskrivere alltid sannheten i brevene sine, og det kan ligge en redigeringsprosess bak hvilke brev de bevarer, og hvilke de makulerer. Men uansett gjenspeiler et brev et øyeblikk i tiden og erfaringen – det Goethe kalte «det skjønneste og mest direkte livspust». Mange brevbål har blitt tent for å destruere bevis på hemmelige hestehandler og forbudt kjærlighet. Slike litterære infernoer forekom hyppig i viktorianske og edwardianske familier – også min egen – etter storfolks død. Men å ødelegge et brev, mente Goethe, selv av diskresjonsårsaker, var å ødelegge livet selv.

Historieskrivingen er – i likhet med samtidens journalistikk – full av sladder, spekulasjoner, mytologi, løgner, misforståelser og bakvaskelser. Når vi leser en tabloidavis eller et sladrenettsted, vet vi at kanskje halvparten av det vi leser, er feil: Det fine med private brev, er at de er ekte. Vi trenger ikke sette vår lit til sladder: Vi har tilgang til de autentiske ordene. Slik var det Stalin snakket til sine lakeier; slik snakket Hurrem kjærlig til Suleyman den store eller Frida Kahlo til Diego Rivera; og så har vi selvfølgelig Mozarts ellevilt obskøne brev til kusinen Marianne.

Disse brevene fordeler seg på ulike typer. Først: offentlige brev. Mao Zedong starter kulturrevolusjonen med et brev til skoleelever der han befaler dem å angripe sine overordnede; Balfour gir løfte om et land for jødene; Émile Zolas «J’Accuse!»-brev konfronterer Frankrike med dets rasisme og antisemittisme. I det 21. århundret er jeg redd en slik protest oppleves som skremmende aktuell – til og med nødvendig i vår giftige nye antisemittiske tid på begge sider av Atlanteren, ikke bare fra høyre, men i økende grad, særlig i Storbritannia, fra den brede sosialistiske venstresiden, en motbydelig linje som kan føres rett tilbake til Stalins antisemittiske utrenskninger. Men den går også lenger tilbake: Marxisme er på moten igjen. Jeg har tatt med noen ubetalelige brev mellom ideologiens to opphavsmenn, Karl Marx og Friedrich Engels, som stiller ut en ondsinnet og skamløs rasisme og antisemittisme som kan komme som en overraskelse på dem som oppfatter de to som oppofrende og edle krigere for alminnelig anstendighet og likhet. Langt derifra, brevene deres er pepret med ord som «neger» og «jødejævel» og fabuleringer rundt det jødiske lemmet til rivalen Lassalle. Dette kan komme som et sjokk på enkelte lesere.

I århundrene før utbredelsen av aviser ble mange brev skrevet for å bli kopiert og distribuert til et stort publikum. Slik ble de offentlige brevene til store brevskrivere som Voltaire og Katarina den store lest og diskutert i litterære salonger over hele Europa. Det samme gjaldt en annen type offisielle brev: kunngjøringen av militære seire eller nederlag. Etter å ha vunnet slagene ved Poltava, Austerlitz og Blenheim gjør Peter den store, Napoleon og Marlborough nyheten kjent for verden – men de sender samtidig skrytebrev til elskerinner og koner. «Kom hit og gratuler oss!» skriver Peter den store til kona.

Inntil nylig ble alle forhandlingsutspill og ordrer, spesielt politiske og militære, formulert i brev som ikke var ment for offentligheten. Her er Ramses den stores foraktelige melding til hettittenes konge Hattusili. Et årtusen etter det skriver Marcus Antonius til Octavian (den senere keiser Augustus) for å forklare at det ikke har noen politisk betydning at han «knuller» Kleopatra – selv om det åpenbart har det. Hopp fram enda et årtusen: Saladin og Rikard Løvehjerte forhandler fram delingen av Det hellige land. Spol fram fem hundre år til: Spanias konge Filip II gir admiral Medina Sidonia ordre om å lede armadaen mot England – selv om den sistnevnte tror angrepet vil mislykkes. Fire århundrer til, og vi beundrer Lincolns storsinn i et brev til general Grant. Og det finnes ingen viktigere brevveksling i det 20. århundret enn den mellom Roosevelt og Churchill i de desperate månedene i 1940. Kvelden før han invaderer Sovjetunionen, avslører en Hitler på sitt mest overmodige og brautende sine motiver i et brev til alliansepartneren Mussolini. Og så er det ett brev her som aldri ble sendt: Eisenhowers budskap til soldatene dersom D-dagen hadde mislyktes.

Så har vi en spesiell type brev som er både politisk og personlig – og disse er særlig relevante i autokratier, der herskerens privatliv er politisk. Som vi kan se i mange av de nye autokratiene i det 21. århundret, når herskerens makt er absolutt, er alt personlig også politisk. Henrik VIIIs kjærlighetsbrev til Anne Boleyn og Jakob Is til hans kjekke mannlige yndling, hertugen av Buckingham, har politisk betydning – regentens amorøse preferanser påvirker styret av landet. De frastøtende bajaseriene, vanligvis med anuser og pølser i en framtredende rolle, som hoffet arrangerte for keiser Vilhelm II, avslører hvilken grovkornet inkompetanse som truet freden i Europa. Katarina den store og fyrst Potemkin, elskere så vel som politiske partnere, er lidenskapelige romantikere og klarsynte politikere på samme tid. Blant brevene deres er det noen på ti til femten sider som drøfter alle aspekter ved makt – diplomati, krig, finanser, personell. Men de dekker også mer private forhold – kunstsamling, husbygging, seksuelle eskapader og, naturligvis, helsen: Intet 1700-tallsbrev er komplett uten en drøfting av hemorroider. De korte kjærlighetsbrevene, derimot, minner om moderne e-poster eller tekstmeldinger. Disse var aldri ment å bli lest av noen andre enn mottageren, men de fleste ble bevart etter deres død. Potemkin omkom på en øde steppe i Moldova med en bunt av Katarinas brev i hendene, holdt sammen med et silkebånd, mens han gråtende leste dem.

Slik virkelig privat korrespondanse er en hyllest til kjærlighet og sex, men dette var brev som forfatterne oppbevarte under lås og slå. Aleksander II og hans elskerinne (senere kone) Katja sender hverandre de mest erotiske brev som noen gang er skrevet av et statsoverhode. De antok nok at ingen andre kom til å få se dem – men her sitter vi, og leser brevene til Vita Sackville-West og Virginia Woolf; Napoleon og Josephine; Emma Hamilton og admiral Nelson. Balzacs brevveksling med sin polske beundrerinne, den vakre grevinne Hánska, er så glohet at de forelsker seg før de treffer hverandre – bare gjennom brevenes makt. Anaïs Nins brevveksling med Henry Miller gløder av erotikk og brenner av begjær så man formelig kjenner lidderligheten på tunga. «Mer enn kyss», skrev John Donne, «forener brev sjeler». Og kropper.

Jeg har selvfølgelig plukket ut intime brev om både smerte og lyst, om blodfersk og om død kjærlighet: Et av de mest særegne og lite kjente er Thomas Jeffersons «samtale» mellom Hodet og Hjertet, sendt til hans unge elskerinne som har gitt ham på båten. Det må være en av de mest geniale analysene av kjærlighetens galskap festet til papir noensinne – og treffsikkerheten kommer ikke som noen overraskelse, for dette er forfatteren av den amerikanske uavhengighetserklæringen.

Simón Bolívar prøver på sin side å avslutte forholdet til den fantastiske Manuela Sáenz. Den gifte skjønnheten Henriette vender tilbake til ektemannen og knuser hjertet til Casanova, skjørtejegeren par excellence. Rett før sin egen død tar Leonard Cohen avskjed med sin døende kjæreste og venn, inspirasjonen bak hans fineste sanger, blant andre «So Long, Marianne». Mitt yndlingsfarvel er brevet fra kalifen av det islamske Spania, Abd-al Rahman III, som på dødsleiet, etter femti år med ære og triumfer, sier han bare har opplevd fjorten dager med lykke. Og få brev er mer hjerteskjærende enn Alan Turings fortvilelse over forfølgelsen av homofile. Og naturligvis har vi den uutholdelige grusomheten ved et av de sjeldne farvelbrevene fra kone til ektemann i en av nazistenes utryddelsesleirer.

Noen av disse brevene forteller om store hendelser eller begivenheter – Columbus avlegger rapport for sine monarker om «oppdagelsen» av Amerika; slaget om De britiske øyer skildres i en ung flygers brev til foreldrene. Det er spesielt gripende fordi flygeren blir drept kort tid etter. Tsjekhov observerer lidelsene til de desperate forbryterne som er forvist til øya Sakhalin. Plinius ser ødeleggelsen av Pompeii. Voltaire reflekterer over jordskjelvet i Lisboa i 1755.

En undergruppe av det vi kan kalle turisme, handler om seksuelle eventyr på interessante steder, en populær brevtype på 1700- og 1800-tallet, da det moderne fenomenet med fritidsreiser vokste fra den britiske adelens «Grand Tour» – en dannelsesreise til Europas hovedsteder og severdigheter – til middelklassens reiser med tog, som førte til at verden plutselig krympet på en måte man aldri hadde sett før. Her skildrer Tsjekhov og Flaubert muntert møter med japanske prostituerte og egyptiske unggutter i sin formfullendte prosa.

Så er det familiebrevene, der vi får innblikk i store menns forhold til barna sine, som for eksempel disse to stormogulene: Babur gir sønnen råd om toleranse; Aurangzeb skriver til sin sønn fra dødsleiet mens riket hans går i oppløsning. Mens han venter på dødsdommen, forteller Englands kong Karl I sønnen om det å være konge. Keiserinne Maria Theresa advarer datteren dronning Marie Antoinette om at arrogansen vil bli hennes endelikt. Eller omvendt: Svetlana Stalin leker diktator og gir ordrer til faren – blant annet en om å forby hjemmelekser i hele Sovjetunionen i et år. Vi har også de pinlige situasjonene som oppstår i familier, og blant kongelige antar de episke proporsjoner. Den framtidige dronning Elizabeth I trygler søsteren, dronning Maria den Blodige, om å få leve. Josef II kommer til Paris som sexrådgiver for søsteren Marie Antoinette da Ludvig XVI er ute av stand til å fullbyrde ekteskapet.

Den anonyme advarselen om Kruttsammensvergelsen mot Englands kong Jakob I besegler skjebnen til kuppforsøket – den endrer historien med et pennestrøk. I sitt brev til Nikolaj II prøver Rasputin å hindre utbruddet av første verdenskrig, men mislykkes. Noen brev er drapsordrer: Stalins korte meddelelser oppfordrer det hemmelige politiet til å henrette «fiender» som faktisk er uskyldige, og Lenin befaler avsindige henrettelser av tilfeldige ofre. For tre tusen år siden ber en egyptisk hersker kona om å myrde to laverestående tjenestemenn og få likene til å forsvinne. En av favorittene mine er Titos lakoniske melding til Stalin, der han truer med å sende en snikmorder hvis Stalin prøver å drepe ham en gang til.

En egen kategori kan kalles selvdestruktive brev. Oscar Wilde får et ondsinnet kort av sin elskers far, som kaller ham en «somdomitt»; Alexander Hamilton og Aleksandr Pusjkin skriver seg rett inn i duellene som tar livet av dem. En annen spesiell avart av brevet er det siste farvel: for eksempel sir Walter Raleighs brev til sin kone før han skal henrettes. Keiser Hadrian skriver til adoptivsønnen og etterfølgeren Antoninus Pius da han skjønner at han skal dø. Bolívar, plaget og utmattet, forbanner Amerika. Kafka befaler at verkene hans skal ødelegges. Og det er ikke bare Kafka som tviler på verdien av det han har utrettet: Et annet tema er kreativitetens kvaler og skuffelser uttrykt i brev som John Keats’ om kjærlighet og død; Michelangelos stress under arbeidet med Det sixtinske kapell; eller T.S. Eliot som refuserer George Orwells nye roman Animal Farm.

Her vil du også få lese tidløse brev som skildrer tapre kamper for frihet i den moderne tid, som frigjøringen av slaver, stemmerett for kvinner og borgerrettigheter for svarte i USA. Toussaint L’Ouverture, som har ledet det haitiske slaveopprøret mot franskmennene som munner ut i den første uavhengige svarte republikken i Amerika, ber nå for livet til familien sin. Nelson Mandela forteller kona Winnie hvordan man kan leve med håp, selv i en fengselscelle. Rosa Parks utfordrer raseskillet i Alabama. Abram Hannibal, en slave som trolig ble fanget i Vest-Afrika, deretter solgt til slavemarkedene i Istanbul og derfra til den russiske tsaren, blir den første svarte generalen i Europa. Begavede kvinner bryter lenkene: Ada Lovelace skriver om sin kjærlighet til vitenskapen; Fanny Burney og Manuela Sáenz trosser konvensjonen om det kjedelige, mannssentrerte ekteskapet; Emmeline Pankhurst forsvarer voldelige midler i kampen for kvinners stemmerett.

E-post og telefon satte kanskje punktum for brevets gullalder, men det har bevart sin kraft – for eksempel i diplomatiet. I 2018, da president Donald Trump avlyser det planlagte toppmøtet i Singapore med den unge og morderiske nordkoreanske diktatoren Kim Jong-un, gjør han det i form av et meget trumpsk brev. Det utløser en energisk brevveksling. Toppmøtet finner sted i Singapore likevel. Noen dager etter, den 6. juli, skriver formann Kim til Trump: «Det viktige første møtet med Deres eksellense var definitivt begynnelsen på en betydningsfull reise.» Trump tok den snart litt lenger da han på et folkemøte skrøt av det varme forholdet til sin nordkoreanske pennevenn: «Jeg var temmelig tøff, og det var han også. Vi gikk fram og tilbake. Og så forelsket vi oss, okay? Jo, jeg mener det – han skrev nydelige brev til meg, og det er flotte brev.» Uansett hva som skjer med Nord-Koreas atomvåpen, beviser dette i hvert fall brevets følelsesmessige og politiske kraft. Mens vi er inne på den nye skamløse og autoritært brautende tiden vi er inne i, med et offentlig liv fullt av nådeløs pompøsitet og ondsinnet fiendtlighet, personifisert av Trumps presidentskap, har jeg tatt med det sjarmerende, elegante brevet som president George H.W. Bush (som hadde etterlyst en «snillere, vennligere» politikk) la igjen på skrivebordet i Det ovale kontor til etterfølgeren Bill Clinton: På en enkel og varm måte legger han smålig usikkerhet og politisk hevngjerrighet til side for å hylle et felles ideal om nasjonen. Det er en innstilling som er sørgelig fraværende i dag.

Brevet er på vei tilbake blant dem som ønsker å kommunisere mer diskré. Politikere, spioner, forbrytere og elskere – alle har lært, mange etter å ha brent seg, at e-post og tekstmeldinger kan bli lest og avslørt; de blir aldri makulert. Men de forsvinner ofte. Ubestandigheten gjør dem utilfredsstillende som medium. De får livet til å føles mer flyktig, mens brev får det til å føles mer varig. Selv de sterkest krypterte meldinger kan dekrypteres. Etterretningstjenester som CIA, det britiske GCHQ og russiske FSB, hjulpet av lovløse skyggehærer av plyndrende frilanshackere, samler enorme lagre av meldinger. Derfor begynner mange å bruke penn og papir igjen, særlig i regjeringskretser: Brev kan bevares, men er likevel tryggere, for de eksisterer bare enkeltvis og kan ødelegges fysisk. Høytstående russiske statstjenestemenn forteller meg nå at all kommunikasjon i vesentlige saker i Kreml skjer ved hjelp av brev og beskjeder på gammeldags papir, med tradisjonelt blekk eller blyant, pennesplitt eller kulepenn, båret av lojale bud. Ut med glinsende elektronikk! Dette bør vi merke oss: Ingen vet bedre enn hoffet til president Putin i Kreml, det krenelerte bolet av cyberspionasje, hvor usikre og farlige de lettvinne tekstmeldingene og kjappe e-postene er. Likevel, som denne antologien viser, har brev ofte et mye lengre liv enn forfatterne forestilte seg.

Jeg håper at leserne av denne samlingen vil beundre motet, skjønnheten og den håndgripelige autentisiteten i disse brevene. Mens nettsurferen føler seg mer alene enn noensinne blant usynlige millioner, er den som skriver et brev til en annen, aldri ensom. Lord Byron, som har datteren Ada representert i denne antologien, forsto dette da han skrev at «brevskriving er den eneste aktiviteten som kombinerer ensomhet og godt selskap», for brevskriveren belønnes med den varme fornemmelsen av at noen langt borte snart vil få del i hans eller hennes tanker. Måtte disse lysende eksemplene på brevskrivingens kunst inspirere deg til å skrive dine egne brev.

Med vennlig hilsen,

Simon Sebag Montefiore

Mai 2019

P.S. I noen tilfeller, der tekstene er for lange, detaljene for obskure eller sexen for monoton, har jeg redigert dem for lesbarhetens skyld. Jeg har dessuten brukt regentnavnene på alle regjerende monarker, selv om de ennå ikke var herskere da brevene ble skrevet. Dette er for å gjøre det enklere å kjenne dem igjen: Elizabeth I var en prinsesse med tvilsomme framtidsutsikter da hun skrev «tidevannsbrevet» til dronning Maria – men i innholdsfortegnelsen er brevet oppført som «Elizabeth I til Maria I». Jeg beklager hvis dette er til plage for noen.