Susan Mallery

Søstre i tykt og tynt

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Jeg innrømmer at det er helt feil for en forfatter å ha en favorittbok. Bøker er som barn, vi bør elske dem alle like høyt. Men jeg må tilstå (bare for dere) at jeg har hatt det veldig, veldig moro under skrivingen av denne boken. Enormt moro har det vært. Jeg elsker alle skikkelsene i den, til og med Bunny, og jeg må innrømme at Lucas også etter hvert viste seg å være en mye mer fantastisk person enn jeg trodde i utgangspunktet.

Denne boken er for dem av dere som uventet kommer til å forelske dere vilt i Lucas … til tross for at dere føler at dere ikke burde gjøre det!

Kapittel 1

Det fantes ikke en eneste fridag eller festdag på kalenderen som Harper Szymanski ikke kunne feire, lage mat til, dekorere og pynte til, lage festkort til eller pakke inn og pynte med sløyfe. Noen var selvfølgelig viktigere enn andre: bursdager, nyttårskvelden, fjerde juli. Men det fantes også et utall av andre som kunne feires: den amerikanske diabetesforeningens dag, tantedagen, den årlige uken for bevisstgjøring om nasjonal massasjeterapi. Hvorfor skulle det ikke finnes festkort for å feire den? Hadde ikke alle bruk for en god massasje iblant?

Harper hadde evner og anlegg som fikk selveste Martha Stewart til å fremstå som en udugelig slappfisk, men hun hadde likevel aldri klart å finne ut hvordan hun skulle tjene penger på sine evner til å dekke et festbord, eller til å skape fest og feiring av det meste. Hun hadde forsøkt seg i cateringbransjen rundt ti år tidligere, men hadde raskt oppdaget at hun hadde en tendens til å kjøpe inn altfor mye av det hun trengte, og til å levere i mye større grad enn det som var påkrevd eller nødvendig, og dette hadde ført til at hun tapte penger på hvert eneste oppdrag hun fikk. Det hadde tvunget henne til å skaffe seg et levebrød på den harde måten – ved å ta to semester på college og holde ut seksten år som hjemmeværende husmor og mor.

Strøjobber og de magre inntektene sånne innbrakte, hadde på langt nær vært nok til å forsørge henne selv og datteren hun hadde fått eneansvaret for etter at hun ble skilt. Tre ferdighetstester hun hadde tatt på nettet, hadde gjort henne enda mer forvirret. Hun kunne naturligvis studere og ta en mastergrad i biokjemi, eller begynne å studere medisin. Det hørtes jo veldig bra, det, men det var egentlig ingen praktisk løsning for en over førti år gammel alenemor, uten penger i banken. Så hadde hun tilfeldigvis kommet over en artikkel i lokalavisen som hadde gitt henne en interessant og nesten brukbar idé. Harper var blitt virtuell assistent.

Var det én ting hun kunne, så var det å ivareta detaljer. Man ble ikke dyktig til å bake en kurvflettingskake til fjerde juli-festen uten å passe på detaljene. Et år etter at hun søkte om løyve til å drive egen forretning, hadde hun noen faste klienter pluss ti–tolv andre som benyttet seg av tjenestene hennes innimellom, og hun tjente nesten nok til å betale de faste regningene sine. Hun hadde også en mor som bodde i leiligheten over garasjen hennes, en eksmann som var kjæreste med en sexy blondine som var – hold deg fast nå – nøyaktig fjorten år yngre enn Harper (de hadde faktisk bursdag på samme dag), og en seksten år gammel datter som hadde sluttet å snakke med henne, og en klient som var mildest talt vag hva angikk begrepet virtuell i de virtuelle assistentenes verden.

«Du trenger ikke å komme innom med regningene dine hver måned,» sa Harper, mens hun satte frem kaffe og et fat med scones med sjokoladebiter – hun hadde stått opp klokken fem samme morgen for å bake dem – pluss en skål med glaserte mandler og oppskårne pærer.

«Og gå glipp av dette?» sa Lucas Wheeler, mens han fylte opp kaffekoppen sin. «Hvis du ikke vil at jeg skal komme innom, bør du slutte å fôre meg med alle disse godsakene.»

Han hadde selvfølgelig rett. Løsningen var enkel og logisk. Slutte å varte opp og ta seg av folk, så ville de slutte å komme, og forsvinne ut av livet hennes. Eller i hvert fall komme innom litt sjeldnere. Det var bare ett problem – når noen stakk innom deg, da var det din simple plikt å ta deg av dem.

«Jeg kan ikke la være,» innrømmet hun og ønsket at det ikke var sant. «Det er en lidelse jeg har. Jeg må bare glede folk rundt meg. Det er min mors skyld.»

«Jeg ville lagt skylden på henne, jeg også, om jeg var deg.»

Hun burde kanskje latt seg fornærme, men han konstaterte jo egentlig bare det som var åpenbart. Og sant.

Harper hadde iblant en følelse av at hun tilhørte feil generasjon. Ifølge kjendisbladene var det å være femti i dag som å være tjuefem før i tiden, så hva var da det å være førtito? Elleve? Alle andre på hennes alder virket så unge og sorgløse. De hadde mer moderne holdninger og var mye bedre informert enn henne om hva som var på moten og populært.

Harper skulle akkurat til å sette på musikken fra Hamilton, og hennes oppfatning av hva som var in og på moten, hadde mye mer å gjøre med hvordan hun dekket spisebordet sitt, enn hvordan hun kledde seg. Hun var som en levning fra 1950-årene, og det kunne kanskje høres sjarmerende nok, men i virkeligheten var det alt annet enn. Trøsten var at det faktisk var morens skyld.

«Apropos din mor, hvor er hun?» spurte Lucas.

«På seniorsenteret og gjør klar påskekurver til de hjemløse.» For det var det som ble ventet av kvinner. De skulle ta seg av folk – ikke ha egne karrierer som gjorde det mulig å forsørge seg selv og familien sin.

«Jeg, derimot, skal betale regningene dine, designe T-skjorter for Misty, jobbe med layouten til en salgsbrosjyre, og lage påskeharerumpekjeks til datteren min.»

Lucas hevet brynene. «Du er vel klar over at påskeharerumpe bare er en høflig omskrivning for påskeharerasshøl?»

Harper lo. «Ja, men de er en påsketradisjon. Becca elsker dem. Faren hennes kommer og leverer henne i morgen ettermiddag, og da vil jeg ha kjeksene klar.»

For hvis det sto påskeharerumpekjeks og ventet på datteren, ville hun kanskje smile og snakke til henne slik hun hadde gjort før i tiden. I hele setninger, som fortalte ting som hadde skjedd og skjedde i livet hennes.

«Er du lei for at du ikke dro?» spurte Lucas.

«Til minnestunden? Ja.» Hun tenkte seg om et øyeblikk, og så tilføyde hun: «Nei. Jeg mener, jeg ville naturligvis gjerne vist min respekt og alt det der, men grandtante Cheryl er borte, så hun savnet meg neppe.»

Kjøreturen fra Mischief Bay til Grass Valley ville tatt så å si en hel dag. Harper kunne ikke tenke seg noe mer grusomt enn å sitte innesperret i en bil sammen med eksen, hans nye kjæreste og datteren. Ok, Becca kunne det vært greit å være sammen med, men de to andre?

Det verste av alt var at mens grandtante Cheryl hadde vært Terences slektning, var det Harper som hadde holdt kontakten med henne, helt til hun døde to måneder tidligere.

«Terence er førtifire. Og er sammen med en kvinne på tjueåtte. Hva tenker han på egentlig?» Hun så på Lucas. «Glem det. Du er ikke den rette å ha denne samtalen med.»

Klienten hennes var en pen, singel mann på femti, men han gikk også ut med kvinner i tjueårene. I hans tilfelle dreide det seg om kvinner i begynnelsen av tjueårene.

«Hva er i veien med deg?» spurte hun. «Er alle menn sånn, eller er det bare du og eksen min? Herregud, det eneste du har til felles med Terence, er meg. Har jeg gjort noe som har fått dere begge til å begynne å date jentunger i tjueårene?»

«Slapp av,» sa Lucas lett. «Jeg gikk ut med yngre kvinner lenge før jeg møtte deg. Det er meg det er noe i veien med, ikke deg.»

«Hvor har jeg hørt det der før?» Hun rettet blikket mot klokken på mikrobølgeovnen. «Har ikke du en forbrytelse eller to du må oppklare?»

«Jo da, jo da, jeg skal gå.»

Han reiste seg og bar tallerkenen bort i vasken. Lucas var omtrent én syttiåtte høy, veltrent og muskuløs, og hadde mye flatere mage enn henne. Han gikk kledd i jeans, cowboystøvler og langermet skjorte og jobbet som kriminalbetjent i LAPD, og etter det hun hadde fått vite om ham i løpet av de ni månedene hun hadde jobbet for ham, hadde han alltid vært politimann.

Han kom tilbake til bordet og spente på seg skulderhylsteret med tjenestevåpenet sitt, og tok så opp jakken sin. «Hvordan lager du påskeharerumpekjeks?»

Hun lo. «Det er enkelt. Du tar en rund sukkerkjeks med rosa melispynt, føyer til to små, ovale sukkerkjeks pyntet med rosa sukkertøy til ben, bruker en minimarshmallow til hale, og voilà – påskeharerumpekjeks.»

«Spar et par til meg, da.»

«Det skal jeg.» Hun skulle legge dem i en liten boks som hun ville pynte til festdagen, for hun kunne ikke bare overlevere dem på en papptallerken. Gjorde hun noe sånt, kom himmelen antagelig til å åpne seg og slippe ut en sverm av gresshopper. Minst.

Å, tenk bare å kunne kjøpe ferdigpakkede kjeks på supermarkedet. Eller ferdiglaget spagettisaus. Eller en frossen forrett. Men det ville aldri komme til å skje, for det var ikke det som det var meningen at Harper skulle gjøre.

Hun tok resten av fatene med bort til vasken, pakket inn maten som var til overs, og gikk så inn på det store håndarbeidsværelset sitt, med innebygde hyller og digre bord og skap. Hun fant en passe stor boks til påskeharerumpekjeksene, og kikket gjennom samlingen hun hadde av pyntebånd, og valgte til slutt et som passet. Mens limpistolen varmet seg opp, kikket hun gjennom stoffbitene hun hadde liggende, og fant en som passet som påskepynt, og mens hun holdt på med alt dette, lurte hun på hva andre kvinner gjorde med all tiden de sparte på å la være å lage alle mulige slags dumme ting for hånd.

Men Harper var sin mors datter, og hadde aldri vært særlig flink til å gjøre opprør. Søsteren, Stacey, var familiens rebell. Harper hadde alltid gjort som hun fikk beskjed om. Ikke at hun ikke likte å lage påskeharerumpekjeks eller dekorere gaveesker, for det gjorde hun. Men hun ville gjerne ha litt mer ut av livet sitt også. Flere utfordringer, mer penger, bedre kommunikasjon med datteren. Det var greit å legge skylden for alle problemene hun hadde, på moren, men innerst inne visste hun godt at det egentlig var hennes egen skyld at hun måtte nøye seg med å unnvære mye av det hun ønsket seg.

Lukten av vafler og kalkunpølser fylte kjøkkenet og sivet ut gjennom gangen, bort mot hovedsoverommet. Stacey Bloom dro på seg den ermeløse kjolen sin og betraktet seg selv i speilet. Hun foretrakk løse, ledige klær og gjerne strikkeklær, og med den vide kjolen og med kroppsfasongen hennes så hun ut slik hun alltid hadde gjort. Ingen kunne gjette noe, og det var det som var poenget. Hun ville ikke ha spørsmålene som uunngåelig kom til å bli stilt – mest fordi hun ikke ønsket å bli dømt nord og ned for svarene sine.

Hun visste godt at det var hennes problem og ingen andres. Det med fordømmelsen. Hadde det dreid seg om et annet tema, ville hun vært i stand til å gi et kort, men presist svar, et svar som ville forklare posisjonen hennes, og samtidig gjorde det klart at om spørsmålsstilleren mente at hans mening var viktig, så gjorde ikke hun det. Bortsett fra denne gangen.

Hun dro på seg turstøvlene sine og knyttet lissene, og så åpnet hun klesskapet og tok ut en av de mange jakkene hun hadde hengende der. Hun hadde for mange år siden funnet ut at det å ha en slags jobbuniform gjorde morgenen enkel. Hun kjøpte de svarte, ermeløse kjolene sine på nettet, tre eller fire i slengen. Jakkene var av førsteklasses kvalitet, og varte i årevis. Hun skiftet dem ut etter årstidene – lette, lyse jakker om sommeren, tyngre og tykkere om vinteren – selv om det tempererte klimaet i Mischief Bay i California egentlig ikke gjorde det nødvendig. Skiftet av jakker var utelukkende en vanesak.

Når det gjaldt turstøvlene, var de behagelige å gå i, og ga veldig bra støtte for føttene og anklene. Hun tilbrakte store deler av arbeidsdagen med å stå på et laboratorium, eller gå mellom laboratoriene, så de var både et praktisk og et fornuftig valg. Moren prøvde hele tiden å få henne til å gå i pumps og nylonstrømper, men det kom aldri til å skje. Sånne sko ville gitt henne verkende føtter og skapt press mot korsryggen – mer enn det som allerede plaget henne. Dessuten var det noe med turstøvler som fikk de mannlige kollegaene hennes til å styre unna henne. Det hadde aldri vært hensikten hennes da hun begynte å bruke dem på jobben, men hun likte den uventede effekten, det innrømmet hun mer enn gjerne.

Hun gikk ut i kjøkkenet og hengte jakken over en stolrygg. Ektemannen, Kit, sto foran komfyren, snudde en pølse i stekepannen og nynnet for seg selv. Bordet var dekket, og en skål med oppskåret frukt sto ved siden av spisebrikken hennes. Ved siden av ranselen hennes sto et termokrus som hun skulle ha med seg. Hun skulle ønske at det var fylt med deilig varm kaffe, men visste at det i stedet inneholdt en proteinshake med grønnsaker. Hun visste også, uten at hun trengte å se etter, at lunsjen hennes allerede var ferdig pakket og plassert i ranselen.

Kit snudde seg og smilte til henne.

«God morgen, skatt. Har du det bra?»

«Ja da. Og du?»

«Jeg har det veldig bra.» Han blunket og snudde seg mot komfyren igjen.

Det var siste fredag i vinterferien, og han skulle ikke undervise i dag, så han var ikke kledd i kakibukser og skjorte, slik han vanligvis var når han skulle på jobben, men i en treningsbukse og en T-skjorte med motiv av en katt på en plakat. Under plakaten sto det skrevet: Etterlyst, død eller levende: Schrödingers katt.

Hun visste ikke helt hva hun elsket høyest – at han dullet med henne, laget og serverte måltider til henne og passet på at hun tok vitaminer, at han kalte henne skatt, eller at han hadde en samling med T-skjorter med morsomme, vitenskapelige tekster. Og egentlig var det vel ingen grunn til at hun trengte å elske det ene høyere enn det andre heller. Før hun traff Kit, hadde hun egentlig aldri trodd på at romantisk kjærlighet eksisterte. Hun kunne forklart de kjemiske prosessene som fant sted i hjernen når man ble forelsket, men det var ikke det samme som å tro på følelsene selv. Nå visste hun noe annet.

Han plasserte to tallerkener på bordet og satte seg på stolen tvers overfor henne. Midt på bordet sto en kanne med urtete. Hun fylte opp både hans og sin kopp. Kit drakk aldri kaffe så hun så det, men hun regnet med at han gjorde det når hun ikke var til stede.

«Harper ringte,» sa han. «Hun inviterte oss på middag i morgen kveld. Becca er tilbake fra minnestunden da.» Han rynket brynene. «Hvem er grandtante Cheryl? Hun var ikke i bryllupet.»

«Hun er ikke i familie med Harper og meg. Hun var Terences grandtante, men hun og Harper hadde alltid et veldig nært forhold, som moren vår fant truende. Grandtante Cheryl var militær sykepleier under annen verdenskrig, og en slags spion i 1950-årene. Jeg prøvde å få henne til å fortelle om arbeidet sitt den gangen, men hun sa at alt var topp hemmelig, og at jeg ikke hadde klarering. Men det lille hun fortalte meg, var fascinerende saker. Det som fascinerte meg mest, var å høre om mangelen på moral som preget de involverte. Når noen blir opplært til å ta liv, er det psykologiske forgreininger med i spillet, men når det er dyr som skal drepes, er det bare selve jobben. Å trykke på en knapp som får en bombe til å eksplodere, krever litt mer enn bare befalingen og påfølgende belønning for godt utført arbeid.»

Kit lo. «Det er jenta mi, det, alltid klar med muntert, hyggelig samtalestoff til frokosten.»

«Det er så mye i livet jeg finner interessant.»

«Jeg vet det, og jeg synes du er interessant. Men apropos elefanten i rommet …»

Hun kastet automatisk et blikk på kalenderen på veggen. Den var omtrent en halv kvadratmeter stor og viste ikke datoene, men tallene opp til 280. Kit rev av et ark hver morgen. I dag var dag nummer 184.

Stacey la automatisk hånden over den runde magen sin. Høyre hånd, ikke den venstre, for hun var høyrehendt og derfor bedre skikket til å beskytte med nevnte hånd. Ikke at det fantes noen trussel i rommet – nei, truslene kom fra steder utenfor den trygge havnen som var hjemmet deres.

Hun rettet blikket mot ektemannen igjen. Kit så fremdeles på henne med det samme vennlige blikket. De brune øynene glitret av latter bak de metallinnfattede brillene, og munnen hans smilte til henne. Han trengte en hårklipp, men det gjorde han hele tiden.

De hadde møtt hverandre nesten tre år tidligere, da Stacey holdt tale under karrieredagen på Mischief Bay High School. Kit var lærer i naturfag og hadde kontaktet det biotekniske selskapet der Stacey jobbet, og spurt om noen fra selskapet kunne komme og holde foredrag for elevene hans. Han hadde bedt spesielt om å få en kvinne til å komme, en som kunne inspirere de unge jentene i klassen hans.

Stacey hadde meldt seg frivillig. Hun var vant til å holde innlegg under konferanser og symposier, så hun var ikke redd for å snakke til en større forsamling. Lexi, assistenten hennes, hadde hjulpet henne med å forberede et foredrag som passet for tilhørere som hadde lite eller ikke noe kjennskap til patologi, eller til vitenskap generelt, for den saks skyld. Elevene hadde virket interesserte, men dagens virkelig store overraskelse hadde vært møtet med Kit.

Hun hadde følt seg underlig nervøs og åndeløs sammen med ham, og da han inviterte henne med ut på en kopp kaffe, hadde hun takket ja. Kaffen hadde utviklet seg til en lang helg, og mot slutten av den tredje uken etter at de traff hverandre, hadde han flyttet inn hos henne.

Hun var aldri blitt tatt med storm før, hadde aldri falt så pladask for noen mann. Og aldri hadde hun opplevd å føle seg så akseptert av en mann heller, utenfor familien, da.

Han erobret henne fullstendig. Han forsto hvordan hjernen hennes fungerte, og ble ikke det minste skremt av verken intelligensen eller suksessen hennes. Når dagligdagse ting forvirret henne, var han bufferen hennes. Han var normal. Og det som var like viktig, var at han tok vare på henne og gjorde tusen små ting for henne som fikk henne til å føle seg elsket. Når hun prøvde å gjøre det samme for ham, følte hun at hun mislyktes totalt, men han virket aldri som om han brydde seg om det.

«Jeg skal si det til henne,» mumlet hun, idet hun vendte tilbake til øyeblikket der og da.

«Teknisk sett trenger du ikke å gjøre det. Det er cirka nittiseks dager til babyen kommer, og Bunny kommer nok temmelig sikkert til å oppdage det selv. Når hun får holde barnebarnet sitt for første gang, for eksempel.» Han tok en slurk av teen sin. «Med mindre du ikke har tenkt å si noe til henne da heller. Vi kan jo alltids vente til Joule lærer å snakke, så kan hun fortelle Bunny det selv. De fleste småbarn begynner å forme hele setninger når de er rundt atten måneder gamle, men med dine gener kommer hun antagelig til å være i full gang med å lære sitt første fremmedspråk på det tidspunktet. Jeg stemmer for at vi lar henne fortelle bestemoren sin selv hvem hun er.»

Hun visste naturligvis at han bare spøkte. Og hun visste også at problemet var noe hun selv hadde skapt. Det var hun som hadde utsatt å fortelle moren at hun var gravid. Hun hadde sagt det til Harper straks hun fikk vite om det, for Harper var søsteren hennes, og de hadde alltid vært der for hverandre. Harper var omgjengelig og aksepterte det meste, og ville følgelig forstå. Det ville ikke Bunny. Bunny hadde helt klare, tydelige ideer om hva kvinner burde gjøre og ikke gjøre med livet sitt, og Stacey var sikker på at hun allerede hadde skuffet henne på alle de måter det var mulig å skuffe henne på. Å få et barn ville bare gjøre ting enda verre.

En uke hadde blitt til to. Tiden hadde gått. Stacey hadde sagt til Kit at hun skulle vente til etter fostervannsprøven, men det var mange uker siden de hadde fått resultatet av den, og hun hadde ennå ikke sagt noe til moren.

Hun reiste seg og gikk rundt bordet. Kit skjøv stolen sin litt tilbake, slik at hun fikk plass til å sette seg på fanget hans. Han la armene om henne, og hun presset ansiktet inn mot skulderen hans.

«Jeg er en forferdelig dårlig datter,» hvisket hun.

«Det er du slett ikke. Du er fantastisk, og jeg elsker deg. Og hvis ikke Bunny klarer å ta en spøk, så gi blanke i henne.» Han strøk henne over kinnet, og hun løftet hodet og så på ham. «Stacey, jeg mener det. Gjør det du vil. Jeg støtter deg uansett. Hvis du ikke vil fortelle Bunny at du er gravid, er det helt greit. Jeg prøver bare å si at hun kommer til å finne det ut uansett før eller senere, og jo lenger du venter, jo vanskeligere vil det bli.»

«Det er vanskelig allerede.»

«Det har jeg sagt allerede,» sa han, og kysset henne. «Gå og spis ferdig frokosten din.»

«Ja, jeg skal gjøre det. Og jeg elsker deg også.»

Han smilte til henne. Hun gikk tilbake til plassen sin og begynte å spise. For hun måtte holde seg sunn og frisk for babyens skyld. Hun var fortrolig med å være en beholder – akkurat det syntes hun var helt greit. Det som derimot skremte henne og gjorde henne urolig, var tanken på morsrollen. Hvordan kunne hun i det hele tatt tro at hun var egnet til å være mor? Hun var jo ikke som andre kvinner – hennes ønsker og behov var annerledes enn deres. Hun prioriterte annerledes, og det kunne hun sannsynligvis levd med også, om det ikke var for moren.

For Bunny visste at Stacey ikke var som alle andre. Det hadde hun aldri hatt noe problem med å påpeke heller. Men når hun fikk vite om babyen … Vel, Stacey kunne uten problemer forestille seg hvordan hun kom til å reagere.

«Jeg skal si det til henne i morgen, under middagen,» sa hun.

«Bra.»

Hun visste godt hva han egentlig sa: Det er ikke en sjanse i helvete for at jeg tror deg, men du må gjerne si det, for det får deg til å føle deg bedre.

«Hun kommer til å bli rasende fordi jeg ikke har sagt det før.»

«Det gjør hun nok.» Han smilte til henne. «Men slapp av. Jeg lar henne ikke gjøre deg noe.»

Hun visste at han mente det – at han ville gjøre alt han kunne for å beskytte henne. Problemet var ikke at moren kom til å gå løs på henne fysisk – problemet var hva hun kom til å si. I familien Bloom var ord våpen, og forventning var ammunisjonen. Resten av verden betraktet Stacey som en superintelligent forsker, som hadde innkassert en mengde utmerkelser og premier. For moren var hun bare en datter som nektet å være konvensjonell på de måtene som betydde noe – med andre ord en fiasko. Hva i all verden kom moren til å si når hun fikk vite at datteren var kommet seks måneder på vei i svangerskapet sitt, uten å si et ord til henne?

Kapittel 2

Harper sjekket kalenderen sin daglig, for å ha klart for seg alt hun måtte gjøre i løpet av dagen. Det nærmet seg slutten av måneden, og hun måtte sende ut regninger til klientene sine for det arbeidet hun hadde gjort for dem. Og så måtte hun sende en e-post til Blake og minne ham på at moren hans hadde bursdag om to uker. Hun hadde allerede flere gaveideer, i tilfelle han trengte hjelp til å finne en presang til henne.

Hun skrev e-posten og sendte den. Blake jobbet som salgsrepresentant i Boeing, og reiste verden rundt i forbindelse med jobben sin. Han solgte private jetfly til superrike mennesker, og sørget så for at flyene de bestilte, ble utformet og innredet nøyaktig slik de ønsket. Hun visste aldri hvor i verden han befant seg, eller hvem han skulle møte, men det virket som en utrolig spennende jobb. Hun pleide å kalle ham salgsverdenens James Bond.

Hennes faste klienter var Blake, Lucas, en kvinnelig sykepleier som hadde skiftet yrke og blitt stand-up-komiker, og som kalte seg Misty, en festplanlegger ved navn Cathy, og byen Mischief Bay. Da hun startet opp firmaet sitt, hadde hun ikke hatt begrep om hva hun bega seg ut på. Fem–seks collegekurser senere hadde hun lært seg å mestre en rekke dataprogrammer og lært det grunnleggende ved enda flere, og hun kunne det meste om forretningsdrift og om regnskap, og skatteregler og -lover. Harpers Helps var født.

Lucas hadde vært den første klienten hennes – hun hadde møtt ham gjennom en venn av en venn. Lucas var blitt skadet under en skyteepisode på jobben, og hadde brukt flere uker på å komme seg på bena igjen. I løpet av den tiden hadde regningene hans hopet seg opp, og både vann og strøm var stengt av i leiligheten hans. Da han kom til hektene igjen, hadde han bestemt seg for å la andre ta seg av detaljene i livet hans, og hadde gitt henne jobben. Blake hadde funnet henne via en Facebook-annonse, og Misty hadde vist seg å være en av Lucas’ tidligere sykepleiere.

Byen hadde hun fått som klient etter å ha sett en annonse på nettet. Administrasjonen søkte noen som kunne designe et e-postprogram. Hun hadde søkt, lagt ved eksempler på arbeidet sitt, og hadde fått oppdraget.

Ironien var at hun hadde startet hjemmefirmaet sitt fordi hun ikke hadde spesielle kunnskaper av noe slag – nå var hun kvalifisert til kontorarbeid, men hadde oppdaget at hun ikke kunne tenke seg en sånn jobb. Hun likte å styre arbeidstiden sin selv, og å ha mulighet til å være der for datteren til enhver tid. Becca viste riktig nok veldig liten interesse for sin mor for tiden, men likevel. Harper var her om datteren skulle få bruk for henne eller ønske hennes selskap.

Hun gikk ut i kjøkkenet og hentet seg en ny kopp kaffe. Bakdøren gikk opp, og moren kom inn. Bunny Bloom var en liten, slank kvinne i begynnelsen av sekstiårene. Hun kledde seg som oftest i dyre strikkeplagg, hadde alltid håret klippet i en kort frisyre med strittende hårtupper, og satte aldri sine ben utenfor leiligheten sin uten å ha sminket seg først.

Bunny hadde mistet ektemannen et par år tidligere. Harper hadde vært knust av sorg i flere måneder etterpå, men Bunny hadde klart seg utmerket gjennom strabasene, og hadde tatt seg av alt som måtte gjøres. Da støvet hadde lagt seg, hadde hun flyttet inn i leiligheten over Harpers garasje, både for å være nær barnebarnet, og for å hjelpe Harper økonomisk. Det hadde vært måneder da de tusen dollarene hun betalte i månedlig leie, hadde betydd alt for Harper. De hadde utgjort forskjellen mellom hamburger til middag og en boks med makaroni og ost. Nei, det var ikke helt sant, tenkte hun nå, mens hun smilte til moren. Hun ville aldri spist makaroni og ost fra boks. Hun ville laget retten selv, fra bunnen av, inkludert makaronien.

«Hei, mamma, hvordan går det?» Harper skjenket automatisk opp en kopp kaffe til Bunny også, og fant frem en nybakt kake fra brødboksen og skar av et stykke.

«Jeg føler meg gammel. Har du hørt fra Becca?»

«Ikke annet enn at de planlegger å kjøre hjem i morgen.» Harper sa ingenting om at datteren ikke hadde gitt livstegn fra seg etter en tekstmelding hun fikk fra henne to dager tidligere, om at de var trygt fremme. Becca snakket ikke med moren sin for tiden. Harper visste ikke hvorfor.

De satte seg ved det runde kjøkkenbordet, og Harper rakte fatet med kake til moren. De fire spisebrikkene på bordet hadde påskeharemotiver, og det samme hadde salt- og pepperbøssene som sto midt på bordet. Sukkerskålen og fløtemuggen hadde motiver av både påskeharer og tulipaner, for å feire både påsken og det at våren var kommet.

«Fint.» Bunny helte fløte i kaffen sin. «Jeg trenger å se mitt eneste barnebarn nå som påsken er her. Har du begynt å forberede middagen?»

«Ja.»

Uansett hvor mye hun gjorde klart i forveien, kom Harper likevel til å stå på kjøkkenet mesteparten av første påskedag. Menyen i år besto blant annet av jordbærsalat med avocado, glasert skinke, poteter Grand-Mère, ristede asparges og kremete grønne erter, pluss marengspai med sitron, og en påskeharekake. Og så appetittvekkere naturligvis.

Alt sammen for fem personer, eller kanskje sju, hvis Lucas kom og hadde med seg følge. Med ham visste hun aldri helt. Uansett kom det til å bli mat til minst tjue personer, og en masse restemat. Og på toppen av det hele skulle hun lage i stand en spesiell «velkommen hjem-middag» i morgen.

«Trenger du hjelp?» spurte moren.

Harper måtte ta seg kraftig sammen for ikke å skrike høyt. Selvfølgelig trengte hun hjelp! Hun jobbet seksti timers uke, i et desperat forsøk på å holde hodet over vannet økonomisk. Hun tok seg av alt i hjemmet, hun prøvde å takle en seksten år gammel datter, hun hadde pyntet til påsken, og nå måtte hun gjøre seg klar til å tilberede et storslått måltid også. Litt hjelp ville vært mer enn velkommen. Men i Bunnys verden ba ikke husets frue om hjelp. Nei, hun gjorde alt selv, og tok det på strak arm også. Familien kom først. En kvinne ble målt og veid etter hvor godt hun tok seg av familien sin, og så videre. Harper kunne alt det der utenat. Problemet, fra hennes synsvinkel, var at det eneste mennesket som brydde seg om alle disse tingene, var Bunny selv. Bunny, som ikke lenger trengte å gjøre noe som helst for noen, fordi alt ansvaret på en eller annen måte var blitt Harpers nå. Bunny selv var fri til å tilbringe dagene sine sammen med venner, perfekt antrukket til enhver tid, og til å dømme og fordømme eldstedatteren sin.

Harper smilte til moren. «Nei da, jeg klarer meg fint alene, mamma. Jeg har alt under kontroll. Bare kom og se pen ut, du.»

«Ålreit. Kommer Stacey og Kit til middagen?»

«De sa de skulle komme.»

Det kan bli interessant, tenkte Harper. På et eller annet tidspunkt ble Stacey nødt til å avsløre at hun var gravid, og det ville nok få samtalen i gang, det var sikkert og visst. Hun visste for øvrig ikke om hun ønsket at det skulle skje under påskemiddagen. Ikke når hun selv hadde lagt ned enormt med arbeid i måltidet. Kanskje det var lurere å vente til etterpå, når alle fremdeles drev og fordøyde maten. Men det kunne selvfølgelig bli problematisk, det også.

Problemet var vel egentlig at ikke noe tidspunkt var passende når man skulle fortelle sin egen mor at man var seks måneder på vei. Når man var seksten, var det kanskje naturlig å prøve å holde det skjult, men Stacey var førti.

Harper sukket innvendig. Hun visste veldig godt hvorfor søsteren var så lite interessert i å røpe tilstanden sin. Moren kom til å ha tusen regler og påbud, og Stacey kom til å ignorere dem alle sammen. Og så kom det til å bli krangel. Og når du visste dette, var det egentlig naturlig ikke å fortelle noe som helst.

«Tror du hun har etterlatt deg noe?»

Harper så uforstående på moren. «Hva snakker du om?»

«Tror du hun har etterlatt deg noe?»

«Det blir ikke mer forståelig om du sier det to ganger, mamma.»

Moren sukket. «I testamentet.»

Å, selvfølgelig. Bunny ville nok før kjøpe brød i butikken enn faktisk å si grandtante Cheryls navn høyt. Det kunne egentlig vært ganske morsomt, om ikke Harper hadde hatt et lignende problem med sin eksmanns nye kjæreste. Hun gikk til nærmest ekstreme skritt for å unngå å si navnet Alicia høyt. Ok, de to situasjonene var vel kanskje ikke sammenlignbare, siden Alicia var tjueåtte og supersexy. Og grandtante Cheryl var ikke i slekt med dem i det hele tatt. Og på toppen av alt var hun død.

«Jeg har ingen anelse,» sa Harper, som sant var. «For et par år siden spurte hun om jeg kunne tenke meg å overta hundene hennes. Jeg svarte at det ikke kom på tale.»

Grandtante Cheryl hadde vært mye rart i sitt liv, blant annet militær sykepleier og senere spion under annen verdenskrig. Etter det hadde hun reist rundt om i verden, tatt seg elskere, og stort sett levd et liv som ville gjort de fleste mennesker fullstendig utmattet. De siste ti–tolv årene hadde hun trent opp hunder for det militære. Bikkjene kunne antagelig lade atomraketter om de fikk instruks om det. Det var svære dyr, litt skremmende dobermann-hunder som hun aldri i livet ville slippe inn i huset sitt.

«Ingen smykker eller juveler, altså? Ikke noe antikt teservise av sølv?»

«Grandtante Cheryl var ikke typen til å samle på antikke teserviser i sølv.»

«Synd.»

De visste begge at Bunny ikke mente dette.

«Jeg venter ikke at hun har etterlatt meg noe som helst, mamma. Hun var Terences tante, ikke min.»

«Men dere hadde jo alltid et sånt nært forhold.»

Harper oppfattet den svake antydningen til kritikk i de siste ordene, men ignorerte den.

«Ja, det hadde vi. Hun var en skjønn dame, og jeg savner henne veldig.» Grandtante Cheryl hadde alltid oppmuntret henne til å gjøre noe mer ut av livet sitt enn bare å ta seg av familien sin. Da Becca begynte i barnehagen, hadde Cheryl tilbudt seg å hjelpe Harper med penger, slik at hun fikk råd til å gå på college.

Men Harper, den idioten, hadde takket nei. Hvorfor skulle hun droppe å ta seg av familien sin, for å kunne gjøre noe så tåpelig som å gå på college? Hun kom jo aldri til å bli alene og måtte forsørge seg og datteren.

Etter skilsmissen hadde hun hatt veldig lyst til å fortelle grandtante Cheryl at hun satte stor pris på tilbudet hennes, selv om hun hadde takket nei til det. Men på det tidspunktet hadde hun vært redd for at det ville høres som om hun tigget om penger, så hun hadde ikke sagt et ord. Nå var det ikke lenger mulig å gjøre det.

Anger var et ondt og hevngjerrig vesen.

Det banket på, men før Harper fikk sjansen til å springe ut og åpne, hørte hun en velkjent stemme. «Det er meg.»

«Jeg er på kjøkkenet!» ropte hun, mens hun uanstrengt og drevent manøvrerte varme lasagneplater opp i kasserollen på benken foran seg. Hun tørket fort av hendene på et håndkle og grep skålen med tomatsaus – hjemmelaget naturligvis – og en skje.

Lucas kom inn gjennom døren. Hun kastet et blikk opp og fortsatte så med det hun holdt på med. Det hadde ingen hensikt å stirre på det hun uansett ikke kunne få, tenkte hun. Ikke at hun ville ha ham heller – egentlig ikke.

Ok, han var utrolig pen. Høy og veltrent, og så selvsikker at det grenset til arroganse. Han var femti, en del eldre enn henne, og uvanlig snill, og han dukket til stadighet opp i huset hennes, men gikk sjelden i veien, og når han kom for å spise middag – hvilket skjedde overraskende ofte – hadde han alltid med omtenksomme små gaver til henne.

Han kom bort og stilte seg på den andre siden av kjøkkenøya og studerte ingrediensene hun hadde satt frem tidligere.

«La oss se,» begynte han. «Lasagne, det er åpenbart, så da blir det hvitløkbrød. Og en slags salat.» Han tidde litt. «Blandet, med den hjemmelagde basilikumdressingen din. Hvilket betyr at vi skal ha Beccas yndlingsmiddag.»

«Vi skal feire at hun kommer hjem i dag.»

«Hun har vært borte i tre netter. Hvordan har du tenkt å vise henne at hun er spesiell når hun begynner på college og blir borte i måneder om gangen?»

«Akkurat det vil jeg ikke tenke på engang,» innrømmet Harper. Verken at hennes eneste barn skulle flytte hjemmefra for å studere, eller hvor hun selv skulle få penger fra til utdannelsen hennes. «Jeg har laget sjokoladekake.»

«Selvfølgelig har du det. Når blir det middag?»

«Terence sa at de skulle være tilbake mellom fire og fem, så kanskje i halv seks–seks-tiden.»

«Jeg skal være klar.» Han tok et overblikk over alt rotet i kjøkkenet. «Og denne middagen kommer altså i tillegg til den store påskefestmiddagen i morgen?»

«Selvfølgelig. De to måltidene har ingenting med hverandre å gjøre.»

«Kan vi ikke bare droppe et av dem, da?»

«Hallo? Hvordan kan du i det hele tatt foreslå noe sånt?»

«Du har rett. Jeg skjønner ikke hva jeg tenkte på.»

Hun strødde et lag med raspet ost over retten, og kastet et blikk på klokken. Den var nesten tre. Nå måtte hun la lasagnen stå på benken til det var på tide å sette den i ovnen, kvart over fire, men det gikk sikkert greit. Hun hadde laget brødene flere dager tidligere og hadde tint opp et av dem allerede. Hvitløksmøret var klart, og salaten sto i kjøleskapet. Hun trengte bare å ha på dressing, og så var den klar til å serveres også. Da gjensto bare å dekke bordet. Hun så på Lucas igjen.

«Kommer du alene eller med følge?»

Han trakk på en munnvik. «Persimmon.»

Harper tørket hendene i et håndkle. «Tuller du? Heter hun virkelig det?»

«Det er navnet som står i førerkortet hennes.»

«Og det har du sett? Sjekker du id-en deres før du begynner å gå ut med dem?»

«Jeg liker å være på den sikre siden.»

«Være sikker på at de ikke er mindreårige, eller at de ikke er for gamle?»

«Noen ganger begge deler.»

«Jeg skjønner den biologiske biten.» Hun så på ham over kjøkkenøya. «Unge kvinner produserer det beste avkommet. Men vi lever ikke i huler lenger. Du kjører Mercedes, og hvis du har kommet såpass langt i utviklingen din at du kan takle kjøring på motorveien, hvorfor kan du ikke da være sammen med kvinner på omtrent samme alder som deg selv? Jeg sier ikke at du skal satse på gamle damer, men kanskje en i trettiårene?» Hun gikk ut i grovkjøkkenet og hentet en liten boks med kjeks som hun hadde satt til side for ham.

«La oss bare glemme det,» sa hun mens hun rakte ham den dekorerte boksen. «Du har ikke noe svar, og jeg har ingen rett til å stikke nesen min i ditt privatliv. Jeg tar bare oppdrag for deg.»

«Og fôrer meg med kjeks.» Han studerte båndet og dekorasjonene. «Denne er veldig fin, men jeg ville nøyd meg med plastinnpakning.»

«Det er ikke sånn vi gjør ting her.»

«Nei, og nettopp det er litt av problemet ditt.»

«Jeg vet det, men det å være klar over et problem og å gjøre noe med det, er to vidt forskjellige ting. Gå og vask hendene dine, og så kan du hjelpe meg med å dekke bordet.»

«Ja vel, ma’am.»

Han gikk for å vaske hendene, og kom så inn i stuen for å hjelpe henne. Harper tenkte på den gangen da hun og Terence hadde lett etter hus i området. De hadde valgt bort flere mulige fordi de hadde for liten spisestue. Han hadde påpekt at de var en liten familie, men hun hadde svart at hun hadde et digert spisebord, en svær skapreol og en like svær skjenk som hun måtte ha plass til. Han hadde mumlet noe om at hun hadde altfor mange tallerkener – og det slo henne iblant at han hadde rett. Etter skilsmissen hadde hun solgt unna to hele serviser, men fremdeles hadde hun nok kopper og fat og annet til å fylle en middels stor butikk.

Serviset hun brukte til daglig, var hvitt, og kunne brukes også til fest og større anledninger. Hun lot blikket gli over bordduken og serviettene, og tenkte på festmiddagen hun skulle ha neste dag.

«Becca liker rosa,» sa Lucas. «Er ikke rosa en vårfarge?»

«Jo, det er den, og rosa vil passe bra. Takk.»

Hun fant frem en blekrosa bordduk, med matchende servietter. Hun ville bruke gyllengult som sekundær farge, sammen med noe mørkt grønt. De som kom til å være til stede under middagen, var Bunny, Becca, Lucas, følget hans, Kit, Stacey og Harper selv. Sju stykker til sammen.

Hun rakte Lucas bordduken og hentet frem sju mørke grønne bordbrikker. Resten var enkelt: sju forgylte undertallerkener, sju sett med bestikk, krystallglassene hun likte aller best, og hvite tallerkener. Hun hadde en samling salattallerkener i forskjellige mønstre, inkludert åtte med gullkant. Hun ville lage serviettringer ved å ta noen enkle, upyntede og pynte dem med silkeblomster. Hun hadde tre stormlykter med gullforgylt fot.

Hun overlot til Lucas å legge på duk og bordbrikker og gikk inn på håndarbeidsværelset for å dobbeltsjekke at hun hadde alt hun trengte. Hun burde naturligvis ha begynt å planlegge bordpynten for flere dager siden, i tilfelle hun manglet noe og måtte bort til hobbybutikken og handle. Nå ble hun nødt til å klare seg med det hun hadde i huset.

Hun plugget kontakten til limpistolen i veggen og lette gjennom en diger bag med rester av plastblomster og fant flere bitte små rosa blomster, pluss noe grønn pynt. Glassperler hadde hun naturligvis, og massevis av pyntebånd også. Ti minutter senere hadde hun festet den siste blomsten til en av de gjennomsiktige plastserviettringene hun hadde kjøpt inn en større mengde av. Hun samlet sammen noen poser med fargede glassperler og pyntebånd, og så snudde hun seg og holdt på å gå rett på Lucas.

«Hva er det du holder på med?» spurte han lattermildt.

«Dekorerer bordet. Kan du hente stormlyktene, er du snill?»

«Det må være noe i veien med deg.» Han tok opp lyktene og fulgte henne inn i stuen igjen. «Du tjener ikke så mye som en penny på disse kunsthåndverksproduktene dine, og likevel har du et digert rom fullt av dem. Mens du bruker et knøttlite, trangt soverom som kontor.»

«Det hender jeg må bruke kunsthåndverksrommet mitt til arbeid også,» svarte hun. «Jeg gjør jo for eksempel det når jeg jobber for festplanleggeren min.»

«Gjør du det? Hør her, Harper, ingen kommer til å ta deg alvorlig før du begynner å gjøre det selv.»

Hun tenkte på bunken med regninger som lå på skrivebordet, og at hver eneste måned var en kamp for å få pengene til å strekke til. Det var husets skyld, det måtte hun innrømme. Hun hadde absolutt villet beholde det etter skilsmissen, slik at Becca slapp å flytte, og hun ønsket ikke å bli tvunget til å selge det når datteren fylte atten heller. Hun hadde følgelig måttet betale ut Terence, og det hadde redusert hennes del av deres felles verdier til en tiendedel. Han hadde endt opp med alle kontantene, sparepengene deres og mesteparten av det som sto på kontoen de skulle levd av når de ble pensjonister, mens hun var blitt sittende igjen med huset og veldig lite annet.

«Jeg tar inntektene mine veldig alvorlig. Før eller siden skal jeg bytte om på de to rommene også, men ikke ennå. Kunsthåndverksrommet mitt gjør meg lykkelig.»

«Det tviler jeg på. Det er jo en konstant påminnelse om at du hele tiden må være perfekt.»

Den uventede innsikten hans kom totalt overrumplende på henne. Den fikk henne til å føle seg avslørt og forlegen. Som om han hadde kommet overraskende på henne på toalettet.

Lucas var sånn. Ikke at han kom brasende inn på toalettet mens hun var der, men iblant kunne han være ubehagelig intuitiv.

De gikk tilbake til stuen, og han satte stormlyktene på sidebordet. Hun festet gyllengule og rosa pyntebånd rundt foten på dem og satte dem på plass, og så strødde hun glassperler nedover midten av bordet og tok et skritt tilbake og betraktet resultatet.

«Vakkert,» sa Lucas. «Becca kommer til å elske det.»

«Bunny kommer til å klage over at jeg ikke har gjort nok.»

«Skal jeg ta meg av henne for deg?»

«Det tar du neppe sjansen på,» sa hun. «Du kan jo få gammeldamelus.»

«Ja, det har du rett i.» Han fulgte henne ut i kjøkkenet igjen og så på mens hun tok hvitløksmøret ut av kjøleskapet.

«Hvem var grandtante Cheryl, egentlig?» spurte han.

«Terences grandtante. Jeg møtte henne for første gang mens han og jeg fremdeles bare var kjærester. Hun var fantastisk. Morsom og uærbødig. Hun giftet seg aldri, men omga seg alltid med interessante menn. Hun hadde en million historier å fortelle, og alle var like interessante. Når jeg begynte å lure på om hun diktet opp alt sammen, hentet hun frem et eller annet og viste meg det, for eksempel et brev fra president Truman der han takket henne for uvurderlig hjelp for landet vårt.»

Hun skar opp bagetten på langs. Lucas lente seg mot kjøkkenbenken.

«Du høres som om du beundret henne.»

«Jeg gjorde det. Veldig. Hun var alltid snill og søt mot meg.»

«Bunny kunne ikke fordra henne og var sjalu på vennskapet deres.»

Harper så overrumplet på ham. «Hvordan vet du det?»

«Å, kom igjen, da. Hallo. Din mor er det mest tradisjonelle mennesket jeg vet om. Hun har overbevist deg om at hvis du kjøper brød i stedet for å bake det selv, kommer solen til å slutte å stige opp om morgenen. For Bunny er det bare hjem og familie som betyr noe. Grandtante Cheryl ville gått henne fullstendig på nervene. Hun ville krenket absolutt alt Bunny tror på.»

«De hadde aldri noe nært forhold,» måtte Harper innrømme. «Og de siste par årene før Cheryl døde, hadde jeg ikke så mye kontakt med henne, jeg heller. Jeg trodde hun var opptatt, men etter at hun døde, fikk jeg vite at hun hadde vært syk.»

Harper hadde fremdeles dårlig samvittighet for at hun ikke hadde anstrengt seg litt hardere for å få vite hva som foregikk. «Hun ønsket nok ikke å være til bry, tenker jeg. Jeg skulle ønske jeg hadde vært der hos henne mot slutten.»

«Var hun alene?»

«Nei, hun hadde Ramon.»

Han hevet brynene spørrende. «Ramon?»

«Grandtante Cheryl lignet litt på deg når det gjaldt elskere.»

«Bra for henne. Hvorfor reiste du ikke for å være med på minnestunden?»

Harper hadde alle sine sosialt korrekte unnskyldninger klare, men dette var Lucas, og før hun ante hva som skjedde, sto hun der og fortalte ham sannheten i stedet.

«Det er nesten en hel dags kjøring til Grass Valley, og jeg orket ikke tanken på å sitte i bilen så lenge sammen med Terence og henne.»

«Alicia?» spurte Lucas sukkersøtt.

«Ja. Det er som med Beetlejuice. Sier du navnet hennes for mange ganger, dukker hun opp med skremmende evner og gjør unevnelige ting. Jeg velger å være forsiktig.»

«Verden takker deg.»

«Det bør den.»

Hun smurte inn brødet, skar det opp og pakket stykkene inn i folie, sånn at de var klare til å settes i stekeovnen.

«Venter du deg noe etter grandtante Cheryl?» spurte han.

«Nei. Vi var venner, og det er mer enn nok for meg.»

Hun gikk ut i grovkjøkkenet og helte mel opp i en sikt, og så lette hun gjennom mappen med sjablonger og fant den hun trengte. Teknisk sett var det ikke påske før på søndag, men hun ville ha noe morsomt til datteren kom tilbake.

Lucas fulgte henne ut, uten et ord. Hun stoppet i enden av gangstien, og så la hun sjablongen ned på betongen og rettet ryggen og vred lett på håndtaket på sikten.

Melet drysset ned og landet på sjablongen. Hun tok den opp, og slik hadde hun etterlatt et perfekt avtrykk av harelabber.

Lucas trådte utenom henne og gikk bort til bilen sin. «Du er en skremmende kvinne, Harper Szymanski. Jeg er tilbake om et par timer.»

«Med Persille.»

«Persimmon.»

«Er ikke det ett fett?»

Han satte seg inn i den hvite sportsbilen sin, en Mercedes, og snudde seg mot henne og blunket ertelystent. «Jo, det er egentlig det.»