Rune Salvesen

Antifeministen

Rune Salvesen

Antifeministen

Do not be taken in by small signs of normality.

DOUGLAS COUPLAND   

1

Tolv år gammel fantaserte jeg om å drepe moren min. Jeg skulle dytte henne ned på skinnene idet toget kom inn på stasjonen i Stavanger. Bare en liten dytt. Hun skulle falle ned der, havne under hjulene, og så ville jeg endelig slippe unna.

Tretti år seinere sitter jeg i begravelsen hennes og lurer på hvordan livet mitt ville blitt om jeg hadde dyttet henne. Hadde jeg hatt søsken, eller hadde mor hatt en kjæreste da hun døde, ville jeg ikke engang vært her. Så mange kjærester de siste årene, og så kunne hun ikke ha noen akkurat da jeg trengte det mest.

Fem rader lenger bak sitter faren min og kona hans. De trenger ikke være her, men det er fint at de kom. Jeg er ikke kald, jeg setter pris på det. Jeg lurer på hvordan hun fikk ham med på å komme.

Jeg skal uansett ikke snakke med ham.

Jeg er voksen. Jeg har byttet ut én familie med en annen, min egen.

Kapellet er lyst, solen skinner inn gjennom store glass i veggene. Utenfor står eiketrærne rolig i formiddagen. Ikke et vindpust på mange dager, ikke en regndråpe. Jorden hjemme er knusktørr, jeg må huske å vanne hagen, kanskje ha på litt gjødsel rundt ripsbuskene. Og dersom det tørre været holder seg, må jeg male de to veggene jeg ikke rakk i fjor, helst før syttende mai, for etter det blir luften fuktigere, treverket aldri helt tørt.

Så mye å tenke på.

Så lite tid.

Jeg ser henne for meg. Hvem er hun? Hvem var hun? Jeg ser henne for meg, stående i kjøkkenvinduet i den vertikaldelte tomannsboligen der jeg vokste opp, med en brødpose i hånden, inni posen to skiver med sukker og smør, brettet sammen klare til å kastes ned til meg. Skive med sukker. Det er slik jeg ser henne for meg, egentlig.

Stine tar meg i hånda, men jeg orker ikke svetten hennes, selv etter alle disse årene har jeg ikke lært meg å like følelsen av å drukne i den hånda. Jeg trekker min egen til meg, kjenner skuldrene hennes riste. Jeg ser ikke på henne, men vet at hun gråter. Hun er svak, slik mor var svak.

Jeg finner seksåringens hånd, klemmer den inn i min egen, kjenner neglene hennes, som hun biter, skrape mot håndflaten min.

Pia, sier jeg, går det bra?

Ja, pappa, svarer hun.

Med meg også, pappa, hvisker Sofie. Hun er fire år eldre enn Pia.

Jeg ser fra henne og over mot Stine, mot moren til ungene mine, og alt jeg kjenner er en merkelig form for frykt. Frykt for dette jeg ikke forstår. Etter ti år sammen er hun fortsatt en fremmed. Hun smiler forsiktig, tørker en tåre, retter seg opp på benken.

Jeg vil gjerne elske henne.

Svak, hun er så jævlig svak.

Og plutselig står presten over meg. Han rekker fram en liten hånd, viser med en gest at det er på tide å bære båren. Jeg har ikke tenkt på det. Hvem skal bære mor ut av kapellet? Jeg skal faen meg ikke bære henne. Helvete. Men hvem skal gjøre det da? Faen. Jeg går opp, tar tak. Onkelen min og sønnene hans kommer etter, tar hvert sitt håndtak og vi går ut, jeg løsner grepet, later som jeg bærer, men jeg gidder faen meg ikke ta i et siste tak for dette mennesket.

Nok er faen meg nok.

Ute skinner solen. Vi skyver båren inn i bilen. Bilen kjører av gårde til krematoriet. Og hun er borte, for alltid. Det vi har igjen, er livet uten henne. Og det føles jævlig befriende.

Noen bærer blomster og bårekranser opp til det markerte stedet der urnen hennes skal senkes. Stedet er markert av et hvitt trekors, jeg har ikke fått laget til en stein ennå. Men det er fint der, under de digre eiketrærne ved Mosvannet, solen slipper gjennom og du hører sangen fra bokfink, gråtrost, løvsanger, kjøttmeis og rødstrupe. Jeg elsker fugler. Det er en fin gravlund. Hun valgte den selv i ukene før hun døde av sprukket aneurisme på Haukeland sykehus.

Hun ble syk i Stavanger, men måtte til Bergen for å dø. De ringte etter meg, men jeg rakk ikke opp dit i tide. Jeg sto nede i den store garasjen, i lyset fra Narvesen-kiosken, og lurte på hvem jeg skulle ringe. Jeg ringte Stine, hun gråt. Jeg la på, stappet mobilen i lomma og ventet på flybussen.

Vi hadde våre fineste dager sammen i ukene før det. Hun lå på Stavanger Universitetssjukehus, og jeg visste hun skulle dø mens hun trodde hun skulle overleve. Forventningene mine og forhåpningene hennes ga oss et fokus, noe å lene oss på når vi hvert femte minutt gikk tomme for noe å prate om. Da kunne jeg stille spørsmål som:

Hva er det første du vil gjøre når du blir utskrevet?

Og hun kunne svare:

Jeg vil dra til Syden. Vil du være med?

Og det var lett å lyge da, lett å si ja, så lenge jeg visste det aldri ville skje.

Restene av familien Thorstensen samles på Scandic hotell, like overfor gravlunden. Det er onkel Stein som har ordnet det. Han er mors eneste bror, hennes eneste søsken. Han får firmarabatt og kjenner dessuten noen som jobber der.

Vi skal bli tatt godt vare på, sa han da han ringte og informerte om planene.

Jeg vet ikke om jeg kommer, svarte jeg.

Klart du gjør, Fillip, sa han, Lydia var moren din. Du var hennes eneste barn.

Jeg spiser to rekesmørbrød og ett med gravlaks. Jeg ser jentene mine, glade for å få brus og kake. Jeg ser Stine som snakker med tante Astrid.

Tante Astrid sier de har basseng her, sier Stine.

Tante? Hun er ikke din tante, sier jeg.

Astrid sier de har basseng her.

Basseng? Svømmebasseng?

Oppvarmet badebasseng, sier tante Astrid.

Er ikke alle basseng oppvarmet i Norge? spør jeg.

Ikke så varme som dette, Fillip. Det holder trettitre grader, svarer tante Astrid. Det er et terapeutisk basseng. Jeg pleier å besøke det med kvinnegruppa. Det er godt for oss med leddgikt.

Men, tante Astrid, Gamlingen ligger jo rett over gaten, svarer jeg og peker mot utendørsanlegget.

Gamlingen er ute, svarer hun.

Men det er jo tjuesyv grader i vannet hele året, og det er et skikkelig svømmebasseng.

Tante Astrid ser bort fra meg, mot Stine, mot onkel Stein.

Ikke begynn nå, Fillip, hvisker Stine.

Ikke begynn med hva da? spør jeg.

Ikke begynn med noe.

Jeg strekker hånden over bordet, skjærer meg et stykke av suksesskaken og skjenker Farris i glasset mitt. I kveld skal jeg sette meg i hjørnet mitt av stuen, drikke Pinot Noir mens jeg lytter til Bowie, og stille feire at det finnes ett vanskelig menneske mindre i livet mitt.

Hotellet skal snart rives. Det skal bygges nytt her også, slik denne byen alltid er i forandring, alltid er på jakt etter seg selv. Den endret seg med hermetikkrikdommen, byens visjonære rev ned gamle hus og den gamle togstasjonen, og med oljen ble teglstein erstattet med aluminium og glass. Det skulle synes at det var penger i denne byen. Men hva driver byen nå som olja er fienden?

Fillip, sier tante Astrid, hva har du tenkt å gjøre med huset på Forus?

Jeg vet ikke, sier jeg. Men klart jeg vet det. Jeg har visst det i mange år. Jeg skal selge det, og kjøpe en leilighet i Cannes La Bocca. Til meg og jentene.

Det er jo et dårlig boligmarked for tiden, med alle oppsigelsene i olja, fortsetter hun.

De jobbene kommer tilbake, sier onkel Stein, de kommer tilbake. Vi trenger olja som aldri før, vi er bare inne i en trendbølge med dette klimahysteriet.

Det skal ikke mer til før tante hiver seg over ham, og glemmer både huset på Forus, resten av arven min, og hvordan jeg skal ivareta den.

Jeg ser etter jentene, men de er ikke her. Jeg kikker mot Stine, hun er opptatt med et av søskenbarna mine. Hun har lagt en hånd på skulderen hans og ler av noe han sier. Det virker ekte, men mye med Stine virker ekte uten at det nødvendigvis er det.

Jeg reiser meg, kikker rundt i det ellers tomme lokalet. Jentene er borte. Utenfor vinduet ligger veien blank i plutselig pøsregn, på andre siden ligger gravlunden, eiketrærne, campingplassen, Gamlingen svømmestadion.

Jeg vasser gjennom det tjukke åttitallsteppet, går ut av rommet og kommer til en smal gang med speil langs hele veggen. Jeg unngår å se på meg selv, finner en vindeltrapp i den andre enden. Jeg går ned, inn i et mørkt rom. Jentene kan passe på seg selv, det vet jeg, men det er mørkt her, og de blir ofte redde i mørket. Iallfall tror jeg de blir det. Jeg pleide bli redd i mørket. Jeg hatet mørket. Jeg hater fortsatt mørket og skynder meg mot lyset. Jeg finner dem der. De står ved en glassvegg og kikker inn på bassenget, det varme bassenget. Det er tomt. Ikke stort, men likevel et basseng. De blå flisene har sprukket et par steder. Plastplantene og rottingmøblene er fra en annen tid.

Pappa, sier Pia, kan vi bade?

Sofie kikker på meg, som om hun vet at det å bade nå er en umulighet, samtidig som håpet lever litt likevel, for farmor er død og pappa er i godt humør.

Pappa, gjentar Pia.

Pappa? spør Sofie.

Klart dere kan, svarer jeg og åpner døren. Vi går inn, jentene kler av seg, bretter klærne fint og legger dem i en haug, slik jeg har lært dem. Eller er det Stine som har lært dem det? Jeg vet ikke. De hopper uti. Vannet spruter over kantene så skoene mine blir våte.

Det gjør ingenting.

Det gjør ingenting i dag.

Sofie svømmer. Lange, gode brysttak. Hun blir bedre og bedre. Jeg ser henne for meg i Cannes La Bocca, i bassenget, på stranden. Vi skal svømme sammen, hver dag, i alle ferier, bli flinkere og flinkere, tryggere og tryggere i vannet. Pia prøver ikke å svømme, hun hopper fra kanten, igjen og igjen, og gulvet rundt bassenget oversvømmes, men det gjør ingenting. Det finnes ikke noe som kan ødelegge denne situasjonen.

Kom, pappa, bli med, roper Pia.

Nei, ikke i dag, sier jeg.

Jo, pappa.

Nei, svarer jeg, pappa er litt sliten, dessuten kan vi ikke bade lenge, vi skal snart dra.

Vi vil ikke dra, roper Pia og hopper igjen.

Nei, sier jeg, ikke ennå.

Så rene de er, så tydelige. Ingen har ødelagt dem, og ingen skal heller få ødelegge dem. Ikke disse to, ikke mine to.

Jeg ser henne komme, ser beina under gardinet på glassveggen. Lange, sorte strømper. Hun åpner døra og tar et steg inn i rommet. Hun ser ut som hun er fra Somalia. Kanskje Eritrea. Hun er lang, slank, pen. Hun har ikke hijab, håret henger fritt. Hun må være student ved universitetet, eller kanskje hun bare jobber her.

Dere kan ikke bade nå, sier hun uten tegn til aksent.

Hva mener du? spør jeg.

Vi vil bade mer, roper Pia og hopper ut i vannet.

Slutt å bade, sier hun, bassenget er stengt.

Hun ser bare på meg.

Du må bestille tid, sier hun, betale. Bassenget er åpent hver ettermiddag og også formiddager i helgene, men det er stengt nå. Og de må ha badedrakt og badehette.

Vi er gjester her, sier jeg, vi er med Thorstensen, oppe.

Det hjelper egentlig ingenting, sier hun, og jeg tenker, faen du er så fin, jeg kunne tenkt meg å bade med deg, oss to her nede, et par pils på bassengkanten. Jeg skulle brettet til side badedrakten, latt hendene mine gli over brystvortene dine.

Dere må gå, sier hun.

Gi deg, sier jeg, bare la dem bade noen minutter til.

Det er stengt, dere kan komme tilbake en annen dag. Dessuten har de, som sagt, ikke badehette.

Og jeg kjenner at jeg får nok. Jeg vil svare rolig, jeg vil så gjerne det, mer enn noe annet. Mer enn noe vil jeg vise jentene mine at jeg håndterer situasjonen på en voksen måte, men jeg klarer det ikke, jeg orker ikke holde igjen. Jeg ser det lange håret hennes, de smale skuldrene, de rosa leppene.

For helvete, sier jeg, bestemoren deres er akkurat død, vi kommer rett fra den jævla bisettelsen, rett over veien her, vi har spist og skal betale gode penger.

Pappa, sier Sofie, det er greit.

Nei, sier jeg, det er ikke greit. Jeg svarer Sofie, men jeg tar ikke øynene fra mennesket som vil ødelegge dagen for oss.

Du kan ikke … begynner hun.

Jo, det kan jeg. Det er du som faen meg ikke kan. De har akkurat sendt av gårde farmoren sin til krematoriet. Alt de ville var å bade litt, forstår du, få tankene over på noe annet, så kommer du, så kommer faen meg du og ødelegger.

Hun svarer ikke, rører seg ikke, raseriet mitt er så overraskende. Like overraskende som den rolige tonen da jeg snur meg til jentene igjen og sier:

Kom jenter, vi går. Vi kan bade så mye vi vil når vi har solgt huset til farmor og kjøpt leilighet i Frankrike.