Pia Pedersen

9

Skjebnestier

For enhver pris

Personer:

Solenga

Lovise (f.1893)

Signe, Lovise og Amunds datter (f.1911)

Lars, hennes bror (f.1891)

Gudmund, deres fosterfar (f.1856)

Johanna, deres fostermor, har tilhold på en epilepsikoloni (f.1859)

Glomstad

Laurits, Lovises kjødelige far (f.1867)

Petra, Lovises halvsøster (f.1904)

Hildur, Lovises farmor (f.1840)

Nergården

Fredrik, husbonde (f.1863)

Elsa, hans kone (f.1868)

Johan, deres eldste sønn (f.1888)

Ola, deres sønn, død (f.1890)

Magda, Olas kone (f.1890)

Lille-Elsa, deres datter, død (f.1911)

Mari, deres datter (f.1891)

Margrethe, deres datter (f.1893)

Ingeborg, deres datter, har flyttet hjemmefra (f.1896)

Kjersti, deres datter (f.1899)

Hella

Konrad, husbonde og enkemann, Amunds onkel (f.1855)

Olafsen (i Kristiania)

Betzy, Konrad Hellas søster (f. 1867)

Aage, hennes mann (f.1864)

Amund, deres sønn (f.1889)

Inger, hans kone (f.1889)

Olaug, deres datter, oppholder seg på Nergården (f.1899)

Plassen

Per, bror til Gudmund Solenga (f.1857)

Brita, hans kone (f.1860)

Håkon, deres eldste sønn (f.1885)

Karoline, hans kone (f.1887)

Viktor, deres sønn (f.1888)

Andre

Jette Bergseth, bygdas slarvekjerring (f.1860)

Jorunn Haltun, skolevenninne av Lovise, sporløst forsvunnet (f.1893)

Gunnar, hennes sønn, oppholder seg på Nergården (f.1911)

Jansen, bygdas skolelærer (f.1858)

Helga, Lovises tante i Kristiania (f.1868)

Emma, Lovises kusine i Kristiania (f.1895)

Engebret, en skomakersønn fra Gran (f.1893)

Slik sluttet forrige bok:

Gudmund begynte å vifte med papiret sitt igjen. «Nå er det min tur tel å hive deg på dør! Denne gard’n tilhører meg, og det veit du godt.»

Lovise så hvordan farens kjever strammet seg. «Det gjør den itte.»

«Ha! Her står det svart på kvitt. Det er je som er den rettmessige arvingen tel Glomstad, og du, lillebror, kan bare pakke sakene dine og dra! Nei forresten, sakene er mine, dom òg. Rett skar vara rett. Du holdt deg itte for god tel å karre tel deg rubbel og bit den gongen je måtte dra!»

Lovise stirret frem og tilbake mellom de to karene. Der var det igjen. Karre tel seg.

Laurits bleknet, og det fortvilte uttrykket i ansiktet hans fikk det til å hamre vondt og hardt i brystet på Lovise. Det var som om de bitene hun ikke ville at skulle falle på plass, gjorde det likevel. Rett foran øynene på henne.

Det var uansett ikke det som var det verste. Det var et helt annet ord som kvernet rundt og rundt i hodet.

«Lillebror?» kvekket hun til slutt.

Et nytt glis bredte seg i ansiktet på Gudmund. «Det stemmer,» sa han fornøyd. Så strakte han armene ut i en gest hun aldri hadde sett hos ham før. «Kom nå her,» fortsatte han med et enda større flir om munnen. «Kom og gi en klem tel onkel Gudmund!»

Lovise tok et skritt bakover. «Du er itte onka’l min!»

«Det er je, det! Fortelle henne det, du, Laurits. Fortell åssen den heksa ta ei mor du har, kom hit og kasta trolldom over far vår!»

«Nei, nå!» Faren var blitt helt hvit rundt leppene.

«Itte prøv deg!» brølte Gudmund. «Far vår ville aldri ha brutt forlovelsen med mor mi hvis det itte var for den heksa. Han visste at hu var svanger, og sju måneder seinere kom beviset.» Han klasket håndflaten i brystet på seg selv.

Lovise gispet. Så ble hun stående og stirre forferdet frem og tilbake mellom de to karene. Faren ble bare hvitere og hvitere i ansiktet, og da han til slutt møtte blikket hennes, var det som å få et hardt slag i magen.

Det er sant, runget det i hele henne. Det er fari meg sant.

1

31. mai 1912

Viktor dro skyggelua godt ned over ansiktet, og så stakk han hendene i lommene og subbet bedagelig bortover perrongen. Rolig og avslappa, sa han til seg selv. Så er det ingen som kommer tel å kaste to blikk på deg.

Solen varmet i nakken, og han slapp fra seg et tilfreds sukk. Denne gangen hadde han værgudene på sin side. Han holdt blikket festet på skotuppene mens han tvang seg selv til å gå sakte.

Bare et lite stykke tel, nå. Han så skogbrynet langt der fremme. Så fort han kom dit, ville han være trygg. Med den omveien han hadde i tankene, trengte han nesten ikke å bevege seg i åpent lende i det hele tatt.

*

Glomstad

«Lovise …» Faren så fortvilet på henne. «Je …»

«Og så tok han gard’n min!» avbrøt Gudmund, henvendt til henne nå. «Åffer trur du Glomstad er så stor som den er i dag? Det var to garder her skar je si deg, helt tel den heksa begynte å … å kaste trolldom på oss! Alt gikk gæli! Dyra vart kleine, avlingene dårlige, og på andre sida ta gjerdet var alt i skjønneste orden. Åffer var det sånn, trur du?»

«Nei, nå holder det!» sa Laurits. «Mor hadde itte noe med det å gjøre. Det var far din som …»

«Far min?! Den sveklingen ta en mann mor mi gifta seg med var itte far min, og det veit du! Dessuten var det din feil at han hengte seg!» Gudmund rettet en dirrende finger mot Laurits. «Og det var din feil at mor mi sørga seg i hjæl etterpå. Alt fordi du itte kunne nøye deg med den gard’n du allerede hadde. Fy fanden for en djevel du er. Men nå er det min tur! Nå er det du som skar ut!»

Lovise ristet og ristet på hodet. Som om det kunne få de grusomme tankene til å forsvinne. Gudmund og Johanna hadde bodd på Skjerva før de flyttet til Solenga. Det hadde faren selv fortalt henne, og hva var det Jette hadde sagt til faren da hun var her sist? Det ville i så fall itte vara fyste gongen du karra tel deg en ny gard. Koste hva det koste ville for den som vart skadelidende.

Den skadelidende var Gudmund!

«Nei!» gispet hun.

«Lovise …» Faren tok et skritt mot henne, men nå klarte hun ikke å stå her lenger. Blindet av tårer snudde hun på hælen og løp nedover gårdsveien. Hvor mange ganger hadde hun ikke lurt på hva det var som hadde fått Gudmund til å bli så bitter? Hvorfor han aldri gjorde annet enn å kjefte og skrike, og var så sint hele tiden?

Kanskje han hadde hatt en grunn.

Og den grunnen var … Det brant i halsen. Det var faren hennes.

Hun så ikke hvor hun løp, fortsatte bare innover blant trestammene. Først da hun snublet i en rot, stanset den ville ferden. Hun landet på knærne i mosen og oppdaget at hun fortsatt hadde tåteflasken til lammet i hånden. Lovise snudde seg rundt med et hikst og satte baken rett ned på det råe underlaget.

Onkel Gudmund.

Nei! Faren hadde sagt at de ikke hadde noen flere slektninger her på Hadeland. Han skulle egentlig hatt en eldre bror, men det var ikke Gudmund. Den gutten hadde dødd bare noen dager etter at han ble født.

Lovise strevde med å få klarhet i hvordan alt måtte ha foregått. Hvis Laurits’ far, hennes farfar, hadde vært forlovet med Gudmunds mor, måtte det ha vært mange år før Laurits kom til. Gudmund var jo … Hun telte etter. Elleve år eldre enn faren. Hun gned seg i pannen.

Hadde han virkelig brutt forlovelsen med Gudmunds mor på grunn av Hildur? Og det til tross for at hun var svanger? Tårene presset på. Svaret hadde hun lest i øynene på faren da han møtte blikket hennes. Det var ikke bare sprøyt det Gudmund sto der og lirte av seg.

Senere måtte Gudmunds mor ha giftet seg med en annen mann. En svekling, som Gudmund kalte ham. En som til slutt hadde hengt seg, og grunnen til hele denne tragedien hadde altså vært at Laurits … Lovise svelget. At han karret til seg gården deres. Til slutt hadde Gudmunds mor sørget seg i hjel. Det måtte ha vært etter at han selv og Johanna ble tvunget til å flytte til Solenga som husmenn.

Lovise gispet.

Faren hadde visst det den gangen, slo det med ett ned i henne. Han hadde visst at det var hos hans egen bror Lars og hun selv havnet. Hva hadde han tenkt om det? Hadde han tenkt at det tross alt var noe … rett i det?

Det begynte å brenne i brystet. Hun hadde sett så opp til ham! Hun hadde tilgitt og forstått så godt hvorfor han ikke sto frem med farskapet den gangen, men dette visste hun ikke om hun klarte å forstå.

Hun hulket sårt og hørte ikke at noen nærmet seg. Først da det knakk i en kvist rett bak henne, skvatt hun til og vred på hodet.

*

Brooklyn, New York

Lars langet ut bortover gaten. Det var som om menneskene og støyen rundt ikke vedrørte ham. Som om han befant seg et helt annet sted, til tross for at han gikk midt iblant dem. De få ordene han hadde rukket å lese i brevet fra Elsa, snurret fortsatt rundt i hodet hans – blandet med alle minnene som strømmet på. Lars Solenga. Tjue år. Født som uekte barn av Signe Hansdatter Bekkeli. Siden bortsatt til Gudmund og Johanna Solenga, sammen med sin yngre søster Lovise.

Han var verken ektemann eller far. Vesla var ikke Vesla. Han var ikke faren hennes, bare onkelen, og han hadde i hvert fall ingenting med Magda å gjøre. Det var Margrethe han var sammen med, men nå trodde jo hun at han var død.

Det hogg til i brystet.

Hele drømmen om Amerika fremsto som en eneste stor vits. Mulighetenes land. Ha! Han kunne ikke fordra det. Faktisk hadde han mislikt hver eneste dag siden han våknet opp på sykehuset på Ellis Island. Kanskje ville det ha blitt annerledes hvis de virkelig hadde reist til denne farmen onkelen hans eide, men selv tanken på å drive jordbruk her bød ham imot nå. Han måtte vekk – og hjem! Orket ikke å oppholde seg her noe lenger enn han måtte.

Lars skimtet restauranten i enden av gaten og trakk pusten dypt ned i lungene. Den lille stemmen som hvisket ham i øret, nektet han å lytte til. Han fortsatte fremover med faste skritt. Da han var nesten fremme, tok han av fra gaten og inn i smuget på baksiden. Mylderet og travelheten forsvant. Lydene ble fjerne, og de eneste bevegelsene han så var en sky av hvit damp som steg fra et av rørene langs husveggen og en mager katt som pilte over veien.

Utenfor det som måtte være bakdøren til restauranten, sto noen søppelkasser. Ved siden av var det en lav trapp og en dør til et annet bygg. Antagelig en bakdør det òg, regnet Lars seg frem til.

Han satte seg på trappen med sekken mellom knærne. Det måtte snart være lunsjtid, men han var ikke sulten og bestemte seg for å vente med matpakken. Han skulle bare sitte her og vente til den han ønsket å treffe forhåpentligvis dukket opp.

Det var begynt å skumre. Matpakken var spist opp for flere timer siden, ryggen verket, og han var blitt sulten igjen. Tanken han hadde hatt tidligere, om at det var for risikofylt å gå inn hoveddøren og spørre etter ham, begynte å slå sprekker. Kanskje det ikke var så farlig likevel? Eller skulle han rett og slett gi opp for dagen og heller prøve igjen i morgen?

Men bare tanken på å gå tilbake til Magda og leiligheten fikk det til å velte seg i ham. Når han hadde sittet her så lenge, kunne han alltids sitte litt til.

Der! Lars spratt opp da det gikk i bakdøren. De to forrige gangene hadde det vært en helt ukjent kar, men nå så det endelig ut til at han hadde hellet med seg. Nils, Reidars svoger, løftet på lokket til den ene søppelkassen og tømte innholdet fra kassen han hadde med seg nedi. Da han fikk øye på Lars, smalnet han blikket.

«Mitt navn er Ola Nergår’n,» skyndte Lars seg å si mens han gikk ham i møte. «Vi har møttes hos Reidar og din søster Sofie.»

Et gjenkjennende glimt gled over den andres ansikt. «Ja!» Han førte hånden mot hodet. «Det er du som har mistet hukommelsen!»

Lars nikket. Det var ingen grunn til å informere ham om endringene. «Det stemmer, men je har itte glømt det du spurte meg om sist vi møttes.»

Den andre stivnet til. «Hva mener du med det?»

Lars hørte til sin ergrelse at stemmen skalv da han svarte. «Det viser seg at je faktisk trenger litt ekstra gryn, så …»

«Nå skjønner jeg ikke hva du snakker om.» Avbrytelsen kom fort og hardt.

Lars trakk pusten. «Je hørte hva dere prata om den dagen,» sa han lavt. «Det var prat om et pengeskap som ville stå ubevokta hele juni. Hvis du fortsatt itte har fønni noen som kan stå vakt, så … kan je gjøre det.» Hjertet hamret vilt i halsen, og stemmen som tidligere bare hadde hvisket ham advarende i øret, begynte nå å rope høylytt.

Nils’ blikk ble enda smalere. «Ja ha? Og det vil du ha meg til å tro på? Samarbeider du med snuten?»

«Nei!» Lars tok forskrekket et lite skritt bakover. «Je … trenger bare pæ’ing. Je skar reise hematt tel Norge.»

«Ha!» Nils smelte igjen lokket på søppelkassen. «Står du der og skrøner?»

Lars ble ergerlig. «Nei,» sa han fast. «Je har fått telbars att hukommelsen, og det viser seg at … at je har en del saker å ordne opp med heme.»

Nils hevet et øyenbryn. Så kikket han seg fort rundt. «Møt meg ved nordinngangen til Greenwood cemetery ved midnatt.»

Med de ordene snudde han på hælen og skrittet bort til døren igjen. Lars ble stående og se på den lenge etter at den smalt igjen bak ham. Hjertet ville ikke roe seg i brystet. Pengeskap, hamret det. Tyveri. Ran.

Men snart så han for seg både Margrethe og Lovise i bunnløs fortvilelse over «dødsfallet» hans. For ikke å snakke om hva søsteren måtte ha følt over tapet av datteren. Det verste var at det var han selv som hadde overtalt henne til å ta det fatale valget. Det var han som hadde fått henne til å innse at den beste løsningen var å sende datteren med båten. Det hadde revet ham i hjertet å se fortvilelsen hennes da de tok farvel på kaia, men han hadde trøstet seg med at de ville gjenforenes om et års tid.

Og så … i underkant av to uker senere måtte hun altså ha fått den grufulle beskjeden.

Han ristet på hodet. Nei! Han hadde ikke tid til å vente og spare penger på ærlig vis. Han hadde mistet arbeidet, og leien var skyhøy. Med bestemte bevegelser slengte han sekken på ryggen og begynte å gå. Han hadde nok tid før midnatt til å gå ned på havna og forhøre seg om priser og tidspunkt for neste avreise.

Det hamret hardt i brystet. Han skulle hjem. Om han så måtte gjøre seg til kjeltring for å få det til, skulle han hjem!