May Lis Ruus

12

Papirslottet

Nokturne

Personer

Familien Piil i Alvøen hovedhus

Wilhelm, far, 51 år

Berentine, mor, 41 år

Fiona, 20 år

Celia, 18 år

Sofie, 12 år

Elling, 10 år

Deres tjenestefolk

Lone – husholderske og kokke

Annemor – kammerpike og selskapsdame for Berentine

Anton – dreng

Drude – tjenestepike

På Alvøen, verket og gården

Cornelius Winther – tidligere papirmester, nå Fionas ektemann

Scott Winther – tidligere papirsvenn

John Reus – kruttmester

Marie Reus – kruttmesterens kone

Lorte-Lovinda – gammel kone og Alvøens original

Edel Straume – sykepasser og helbreder

Fru Straume – krafsekone (jordmor) og helbreder

Carsten – stallkar

På Hop Hovedgård, Askøen

Valentin Silkensteen – arving til Hop Hovedgård

Enkefru Silkensteen – Valentins mor

Andre

August Sahl – familievenn og farens tidligere kontorfullmektig, bor i Bergen

Oleana – tidligere kokkepike på Hop Hovedgård

Slik sluttet forrige bok:

Så ble tankene formørket av alt hun hadde fått vite. «Straffangen i Våkendalen sa at det var deg på broen på Tartar. Det var du som hjalp engelskmennene.» Hun hatet å konfrontere ham, men hun måtte.

Scott lo bittert. «Det var min hyklerske bror som oppga mitt navn, og ikke sitt eget. Han er forræderen, men det er jeg som sitter her. Du hadde rett, Celia. Han er den du sa han var, og jeg var et nek som trodde godt om ham hele denne tiden. Det er nok Cornelius som står bak alt.»

«Nei, Scott. Det er ikke det. Ikke alt, i hvert fall. Valentin Silkensteen er den skyldige.»

Han rynket brynene og så uforstående på henne. «Er du sikker? Vel er han en skøyer, men jeg trodde ikke at han var … en drapsmann.»

«Det var Valentin som betalte fru Straume og Edel for at far skulle holdes syk, trolig var målet at han skulle sovne inn for alltid, uten å bli seg selv. Det var ikke Cornelius som skrev lappen som sendte Drude til kruttboden, så Valentin ønsket også å rydde Elling av veien. For Cornelius kan ikke lese og skrive. Men Drude overlevde. Fordi vi tok far vekk fra Alvøen, opphørte forgiftningen. Nå er Edel og fru Straume borte derfra, men de skal hjelpes ut av stiftet. De får hjelp til å flykte, og det er Valentin som står for det. Og visste du at Edel og Valentin har hatt et forhold, og fremdeles har det? I hvert fall tror jeg det.»

«Jeg er glad for at de som var syke og skadet, er friske igjen. Men min bror kan lese og skrive.»

Hun ristet på hodet. «Nei, Fiona røpet …»

«Han kan lese og skrive, det lærte vi begge fra vi var syv år.» Scott så alvorlig på henne.

«Men da … hvorfor skulle Fiona lyve om det?» Hun bet seg i leppen. «Akk, jeg skjønner ikke hva som foregår! Er ikke Valentin likevel den som står bak alt? Jo, det må han være. Jeg overhørte en samtale der han betalte noen for å få Edel og moren vekk fra Bergen, og det som verre er, for å sørge for at far ikke kommer ut av Bergenhus i live. Jeg må advare far! Men nå sitter du her, og han er enda mer utilgjengelig i kommandantens bolig. Å, Scott, hva skal jeg gjøre?»

«Det du sier er urovekkende,» sa Scott lavt. «Fanken heller. Jeg er totalt unyttig her jeg sitter. Men det sto mellom ekteskap med Oleana og kanskje frifinnelse, eller å bli tatt likevel. Selv om vi ikke hadde danset etter Valentins pipe, ville vi havnet her vi er uansett.»

Celia var enig i det. De hadde ikke hatt noe virkelig valg. Det var ikke noe annet de kunne ha gjort, for Valentin hadde staket ut veien mot det han begjærte, og det var Alvøen. Ikke Celia alene.

Scott virket også tankefull. «Hvis det er Valentin som står bak din fars tilstand de ukene, er det nok slik at han vil strekke seg langt for å hindre herr Wilhelm i å returnere til Alvøen, ja. Du kan ha rett i at det er en av hans mest snedige planer. Han sa rett ut av han ønsket din far død?»

«Vel, ikke helt. Han brukte ingen navn. Han sa ikke Edel og fru Straume, men mor og datter. Og han sa ikke far, men han du vet.»

«Så da kan det like gjerne være meg han vil til livs?»

«Deg? Men du står ikke i veien for at han skal overta styringen av Alvøen. Nei, det er utvilsomt far han mente.»

«Men jeg står i veien for at Valentin skal få deg, prinsesse.»

Nedkjølingen gjorde det vanskelig å tenke klart. «Jeg forstår ikke hva du mener.»

«Spradebassen er ikke dum. Han har nok skjønt at vi to har blitt fortrolige.» Han så undersøkende på henne.

«Natten vår i orangeriet …» Celia nikket. «Luskingen i Alvøskogen … og han betalte Julius Reus for å spionere. Og Valentin dukket opp i Våkendalen, og der skilte han oss på snedig vis.»

«Jeg tror det er meg han er ute etter å få has på. Om jeg ikke slipper ut herfra i live, står ikke jeg mellom deg og ham.»

«Det blir fritt leide …» Celia var lamslått. «Vi må få deg ut herfra, koste hva det koste vil! Cornelius er den som er skyldig i å ha hjulpet engelskmennene, og det var jeg som delte seng med deg på Lÿst og Frÿd. Vi må fortelle myndighetene det. Mitt rykte er ikke viktigere enn ditt liv!»

I det samme flyttet Scotts blikk seg til noe nedenfor.

«Vaktbåten. Den kommer hitover.»

Celia snudde på hodet. De lå midt ute i Vågen, og en soldat sto oppreist i båten.

«Holt! De der!» Stemmen runget over vannet og kunne sikkert høres på hele Bergenhus festning.

Scott klemte hånden hennes hardt. «Du må hoppe i vannet og svømme vekk! Gjem deg mellom båtene som ligger fortøyd. Skynd deg!»

Celia frøs fremdeles, og ristet på hodet. «Nei, jeg kan ikke … la dem heller ta meg inn på festningen. De vil føre meg til kommandantboligen, og kommandanten vil …»

«Vakten har gevær! Hopp, Celia!»

I neste øyeblikk skar et øredøvende smell gjennom luften. Hele kroppen ristet et øyeblikk da hun ble truffet av noe.

Så mistet Celia taket og falt.

KAPITTEL 1

Fredag 15. juli 1808

Det var revner i taket. En snev av metallisk stank hang i luften, sammen med en svak os av pipetobakk. Fra et delvis tildekket vindu sivet dagslys inn og lyste opp revnene og gjorde dem store. Større og større. Celia orket ikke å se på dem, og lukket øynene igjen.

Varmt. Det var så hett at hun svettet.

Lyder ville rive henne ut av døsigheten som hang i kroppen. Hyl, skrik, ropende stemmer. Og latter. Det var en merkelig latter som minnet om kakling.

Lovinda …

Ordene kom ikke ut. Munnen var tørr, og Celia smattet.

«Lovinda … er du her?» De hviskende ordene lød fremmede. Celia kremtet, men halsen var også tørr, og det gjordet vondt når hun svelget.

På ny hørtes kaklingen. Nå virket det som om lyden kom langt borte fra. Celia klarte ikke å holde øynene åpne, og lukket dem. Kanskje hun var i en drøm. Hun ville ikke våkne.

Bilder svevde forbi henne som sidelengs regn. Et bur. Noe var inne i buret. Nei, ikke et bur. Det var noe annet. Noe rødbrunt, mykt og godt å ta på. Å, det var Gullik! Med krøller. Nei, katten hadde ikke krøller.

Hvorfor er det så varmt her?

Kunne det være varmt i en drøm?

Hvor er her? Hvor er jeg?

Bildene som viste seg for henne, ga ingen mening, og Celia prøvde å åpne øynene igjen.

Revnene i taket, de var der ennå. Fuktflekker, brune mot det skittengrå. Det var også noe grønt i hjørnet. Det var ubehagelig å se på. Mellom veggen og taket var det store, svarte sprekker.

Hun løftet på en hånd og tok seg til brystet. Hud. Bar hud. Hadde hun ikke hatt et teppe på seg? Et grått, slitt vadmeteppe som hun hadde trukket ut gjennom tykke gitter. I buret. Katten hadde gitt henne teppet.

Scott!

Med langsomme bevegelser snudde Celia på hodet. Sengen var smal, og kort, for hun kjente at føttene berørte gavlen.

I den åpne døren så hun omrisset av to mennesker, og hun prøvde å høre hva de snakket om.

«… skutt med en muskett på lang avstand, så blykulen gikk ikke igjennom, men hadde begravd seg i kjøttet. Den var lett å fjerne, sa chirurgen etterpå.»

«Så hun overlever?»

«Sannsynligvis, ja. Hvis hun setter livet til, er det hvis det går verk i såret.»

«Vet man hvem hun er?» Ordene kom fra en kvinne.

«Vi har et navn, men vitnet er slave i ensomt fengsel, og dermed ikke pålitelig. Vi skjønner ikke hva piken gjorde utenfor festningen midt på natten, men man antar at hun kjente straffangen. De får prøve å få i henne litt kyllingkraft. Det er sikkert ikke lenge til drogene mister sin virkning, og hun våkner.»

Celia kjente seg trett, og lot øynene gli igjen.

Drømmebildene hadde strålende farger, og synene var livfulle og glade. Blått og grønt, gult og lyserødt. Noe brunt, noe svart. Det ville hun ikke se på.

«Huset er malt i gult og blått … stripete.» En liten latter hørtes, og Celia syntes at det lød som hennes egen. «Det må være et barn som har valgt fargene. Stall. Noen har delt stallen i to. Så pussig. Far er der! Å, far … du er hos oss igjen.» En god og varm følelse fylte hjertet. «Jeg ser ham sammen med mor. Far … han er her, og han ser glad ut. Far, ser du meg? Jeg klarte å ri på hesten. Det var vanskelig å stanse den, men jeg klarte det. Far går på veien sammen med mor. De smiler, begge to. Er de der ennå? Det lille vand, det er fylt igjen. Jeg så graver ved kanten. Det lå en liten rose på hennes grav. Nei, to roser. Skal det bli gravplass der?»

Noen kremtet.

Celias indre bilder ble med ett uklare. Fargene ble blasse og utydelige.

«Frøken? Eller er det frue?»

«Frøken, ifølge herren.» Den andre stemmen var mørkere og hesere enn den første.

Celia tvang opp øynene. Et mannsansikt hang i løse luften foran henne. Hvis han hadde kropp, gikk den i ett med den mørke veggen.

Nei, jeg vil ikke være her. Jeg vil tilbake til far og mor og …

«Hvor er jeg?» Stemmen bar. Det var godt.

Hvorfor var det mørkt utenfor nå? Det var dagslys for et øyeblikk siden. Det var som om solen hadde sluknet i løpet av …

Jeg har sovet. Selvsagt. Et fjernt glimt av en fremmed kvinne som matet henne med en tynn suppe, kom til henne. Når kunne det ha vært? Celia ante ikke. Hun følte seg uansett ikke sulten, for det var som om magen hadde gått i dvale. Sammen med resten av kroppen.

«De er på …» Ansiktet kremtet igjen, dempet. «Sykehuset. Bergen Civilie Sygehus på Engen. Kjenner De til det?»

Hun anstrengte seg for å nikke.

«Vet De hvem De er? Hva er Deres navn?»

«Celia.» Hun kjente en dump smerte i siden.

«Godt. Hvor kommer De fra?»

«Våkendalen …» Det var ikke riktig. Celia skjønte ikke hvorfor hun hadde sagt det. «Jeg mener …»

«Alvøen!» ropte en stemme. «Hun spiller skuespill, det er slik hun er. Ser De ikke falskneriet?»

Scott i vinduet. Hun så det for seg, og det var ikke en drøm. Kulden husket hun. Den som hadde satt seg i margen. «Teppet … har han fått teppet tilbake? Det er nok vått, for jeg var våt, og … jeg falt i sjøen.»

En hånd la seg på pannen hennes. Den var kald, og det føltes godt, for hun var så varm. Ansiktet hadde en kropp. Det var en lettelse.

«Har De smerter?»

Svømt. Hun hadde kledd av seg og svømt fra verftet på Bradbenken og utover langs festningsmuren.

«Hvor har De vondt?»

Med ett var det som om luften ble sugd ut av henne. Skudd! Det hadde vært en båt på Vågen, med soldater i. Hadde de skutt etter henne? Smellet var det siste hun husket.

«De sier at De kommer fra Våkendalen ovenfor Årstad? Stemmer det?»

Smell … fra et skytevåpen. Celia kunne huske at hele kroppen hadde ristet. Hadde hun blitt skutt? Det var en stikkende følelse på den ene siden. Ved hoften. Det verket og brant og klødde om hverandre.

Mannen på taket. Mannen hun ikke husket navnet på. Nei, Celia hadde vært på taket, ikke mannen, men mannen hadde vært der et sted. Eller … procuratoren. Var det ham? Ja, selvsagt! Det var hans stemme. Hun lo av lettelse fordi hun hadde husket det.

«Han fikk penger for å drepe …» Hvem skulle drepes? Skulle noen drepes? Å, hvorfor ville ikke minnene komme?

«Mor og datter, reisepass. De skulle få reisepass, men de forgiftet far og Drude!»

Med ett følte Celia seg klar, og hun reiste seg opp i sengen og grep tak i mannens arm.

«De må stanses! De forgiftet far og Drude, og den som står bak alt, heter … Silke? Thott … På Askøen. De har karper og kanarifugler og skal få skilpadder fra Vestindien. Eller fra København. Ekte, ikke forlorne.»

«Dekk Dem til!» Mannen rev til seg armen og trakk seg unna.

Kammerset var så lite at han ble stanset av veggen. Kom den nærmere?

Celia så at pleddet hadde falt ned og brystene var bare. Hun fomlet med det og trakk det opp til halsen. Hodet verket, men det var vondere i hoften. Hun ynket seg.

«Hva var det jeg sa?» kom det fra døren. Celia syntes at han fylte hele åpningen med sitt svarte vesen. «Piken er voldelig. Hun dyttet meg så jeg falt ned en trapp. Husker De det? Det var dette kvinnemennesket jeg fortalte om!»

Den andre mannen kremtet igjen. «Sier De det.»

«Hun har også slått andre. Truet en mann på livet med en knust flaske, hørte jeg. Fullstendig ustyrlig. Familien var her for noen uker siden og spurte seg for om mulighetene for å plassere henne her.»

«Alvøen. Jeg er fra Alvøen,» hørte Celia seg selv si. Hun la seg ned på puten, og det hjalp mot smertene.

«Så langt har De visst rett, herr Monrad.» Mannen med den kalde hånden holdt blikket på Celia mens han rygget mot døren igjen, der det sto en annen skikkelse som hun ikke så klart.

«Som jeg har sagt, er hun sterkt forvirret, ustyrlig, egenrådig, ulydig, oppviglersk, udannet og viljesterk. Hun fantaserer og anklager uskyldige. Hun har dessuten voldelige tendenser, og er ondskapsfull, trolig besatt av indre demoner. Celia Piil er rett og slett en fare for seg selv og andre … fordi hun danser med djevelen.»

«Det er vel muligens å trekke det for langt. Alt dette baserer De på to møter?»

«Det stemmer. Samt vitnesbyrd. De hører vel at hun er ravende gal og forrykt? Det er en åpenbar karakterbrist i hennes lidende sinn. Selveste herr Silkensteen på Hop på Askøen var her i går, og han fortalte at jentungen hadde prøvd å ta sitt eget liv ved å drukne seg. Klærne hennes ble funnet i vannkanten ved Bradbenken. Politiet hadde trodd at det var en selvmorder, og først da herr Valentin møtte opp på politikammeret for å etterlyse sin gjest, ble det oppklart hvem hun var, men ikke hva hun hadde bedrevet. Senere, da politiet snakket med kommandanten på Bergenhus, kom sannheten frem. Hun hadde svømt ut midt på natten for å se på en fange som var i ensomt fengsel. Svømt! Vel er det sommer, men det er kaldt i sjøen.»

«Valentin!» utbrøt Celia. «Ham var det! Det var hans navn. Silkensteen. Han er min trolovede. Jeg bærer hans …» Hun så på hånden sin, men det var ingen ring der.

Hadde han vært her og sagt at hun prøvde å ta livet sitt? Det var besynderlig. Hvorfor hentet han henne ikke hjem til farmoren og lot henne få pleie der? Noe sa henne at det var en lettelse. Var Valentin farlig? Hun forsøkte å huske. Te … det hadde stått en tekopp på nattbordet. Men hun hadde ikke drukket den. «Gift i teen.»

Nei, hun visste ikke om det var riktig.

Mannen utenfor døren fortsatte å snakke. «Hun har skapt meget hodebry for mange. Som om ikke øvrigheten har annet å gjøre enn å stanse elskovssyke jentunger fra å prøve å ta seg inn på festningen for å snakke med straffanger? Slaven er en overløper som hjalp engelskmennene på HMS Tartar for to måneder siden. Han er en livsfarlig mann, har jeg fått opplyst.»

«Jeg heter Celia Piil og kommer fra Alvøen. Min far er …» Slave på Bergenhus.

Gode Gud i himmelen! Hun kunne ikke fortelle om faren, da ville de tro at hun kom fra en forbrytersk slekt.

«Jeg vil reise hjem til Alvøen. Hører dere? Kan dere sende bud og be dem hente meg? Eller vent, tilkall August Sahl ved Tollbodallmenning. Kan dere hente ham?»

«Jeg ser hva De mener. Et svært krevende tilfelle.»

«Det er ingenting i veien med meg. Jeg kan ikke tro at dette skjer. Dette er en skandale. Hent August Sahl, og det straks!»

«Bare gå, doktor. Jeg skal roe henne ned.»

Mannen med den kalde hånden kremtet igjen. «Kanskje vi skal sende bud på familien?»

«Hvorfor det? Herr Silkensteen har allerede vært her, og han bekreftet det jeg allerede visste fra før. Gå. Jeg kommer snart ned igjen.»

«Ja vel, herr Monrad. Om De mener det.»

Den kalde hånden gikk sin vei, og Celia likte det ikke. Den andre mannen virket fiendtlig.

Han trådte inn i kammerset. Ingen lys var tent, og ansiktet lå i skygge. Bare det skallete hodet ble opplyst av lyset som kom utenfra.

«Frøken Celia Piil,» sa han avslepent og bøyde seg ned mot henne. Pusten luktet ille, og hun ville snu seg bort, men han tok tak i håret hennes og holdt henne fast slik at hun ikke kom seg unna. «Nå skal De se på meg.»

Han var svartkledd og minnet om fanden selv. Selv i det svake lyset fra døren kjente Celia ham igjen. Hun hadde sett ham to ganger. Første gang i hagen på sykehuset, sammen med Fiona og Scott, da han truet til seg Scotts pengepung. Andre gang på Sørebryggen på Alvøen sammen med fru Straume.

Hun prøvde å skubbe ham fra seg, men grepet hans ble strammere. «De er … mannen med ljåen!»

«Mannen med ljåen? Ja, De har sannelig fantasi! Men nå er vi her, i mitt rike, der det er jeg som regjerer. Velkommen til Dollhuset, frøken Celia Piil.»