Antti Tuomainen

Mannen som døde

Oversatt av Turid Farbregd

Antti Tuomainen

Mannen som døde

Oversatt av Turid Farbregd

Til Anu i kjærlighet,

enda en gang

Merknad

Forfatteren har tatt seg store kunstneriske friheter med hensyn til geografiske, medisinske, naturvitenskapelige og tidsrelaterte fakta. For øvrig er historien fullstendig riktig.

«He was some kind of a man. What does it matter what you say about people?»

– Marlene Dietrich, Touch of Evil

I DØDEN

1

– Et hell at det ble tatt urinprøve.

Legen sitter ved bordet sitt med det lange ansiktet fylt av alvor og tyngde. Den mørke brilleinnfatningen framhever det blå blikket som kommer rett imot meg.

– Dette … innleder han. – Dette krever litt underbygging. Jeg har vært i kontakt med kolleger i Kotka og Helsingfors. Uttalelsene deres går i samme retning som det vi ellers kan slutte oss til. Vi kunne ikke ha foretatt oss noe selv om vi hadde gjort funn ved forrige konsultasjon. Hvordan føler du deg?

Jeg trekker på skuldrene, gjentar det jeg fortalte ved forrige legebesøk, og legger til noe om de siste symptomene. Alt begynte med et overraskende og kraftig illebefinnende som bokstavelig talt slo beina vekk under meg. Det gikk over, men bare for en kort stund. Jeg blir så matt iblant at jeg er redd for å besvime. Jeg får hosteanfall. Ligger våken på grunn av stress. Når jeg sovner, har jeg mareritt. Hodet verker ofte som om det ble skåret med kniv bak øynene. Strupen er konstant tørr. Kvalmetoktene har begynt igjen, og de slår til helt uventet.

Og alt dette akkurat idet bedriften vår forbereder seg på årets viktigste periode, den største utfordringen og viktigste satsningen i hele sin eksistens.

– Akkurat, nikker legen. – Akkurat.

Jeg sier ikke noe. Han tier litt før han fortsetter.

– Det er ikke snakk om gjenstridige eller seige forkjølelsessymptomer, slik vi først trodde. Uten urinprøven ville ikke dette ha blitt oppklart i det hele tatt. Den ga indikasjoner og førte til MR-undersøkelsene. Ved hjelp av magnetbildene begynte helheten å klarne. Nemlig at nyrene, leveren og bukspyttkjertelen, med andre ord de viktigste og største indre organene, er ganske alvorlig skadd. Av det du har fortalt, trekker jeg dessuten den slutningen at det har gått ut over sentralnervesystemet. Muligens har du fått hjerneskade. Den direkte årsaken er en forgiftning som vi kunne konstatere på grunnlag av urinprøven. Toksisiteten, eller giftmengden, er av en slik størrelsesorden at den ville vært skadelig selv for en flodhest. At du fremdeles sitter der og at du går på arbeid, henger så vidt jeg kan skjønne sammen med at forgiftningen har skjedd over ganske lang tid, slik at giften har hatt tid til å kumulere og samle seg i organismen og du på en måte har vent deg til den.

Fallet skjer inni meg, som om noe sliter seg løs og styrter ut i en kald avgrunn. Det varer noen sekunder. Så er det over – og jeg sitter på stolen foran legen og det er tirsdag og jeg skal straks på jobb. Jeg har lest om mennesker som opptrer fornuftig i brann eller etter å være truffet av skudd og ikke får panikk selv om blodet fosser. Jeg sitter og ser legen i øynene og det er som om jeg venter på bussen.

– Du fortalte at du arbeider med sopp, sier legen.

– Matsutake er ikke giftig, svarer jeg. – Og vi skal straks i gang med innhøstingen.

– Matsutake?

Jeg vet ikke hvor langt tilbake jeg skal gå.

Den korte versjonen: Kona mi var institusjonskokk i Helsingfors, jeg var salgssjef. Den økonomiske krisen for tre og et halvt år siden rammet arbeidsplassene våre, vi ble oppsagt samtidig. Hamina – som dusinvis av andre mindre byer – lette akkurat da febrilsk etter annen næringsvirksomhet som kunne erstatte den nedlagte havna og papirfabrikken. Etter en rask forhandlingsrunde satt vi med en rundelig etableringsstøtte, praktisk talt gratis lokaler, og arbeidskraft med kjennskap til skog og mark. Vi solgte toromsleiligheten i Åggelby, og for pengene kjøpte vi en villa i Hamina og en liten glassfiberbåt som ble lagt til brygga bare sytti meter fra postkassa vår.

Og forretningsideen vår? Matsutake, altså goliatsopp.

Japanerne var helt gale etter den, og den vokste i de finske skogene.

Japanerne betalte gladelig opp til tusen euro per kilo for sopp på knoppstadiet. Nord og øst for Hamina var det skoger der goliatsopp lot seg plukke som på et brett. I selve byen hadde vi lokaler for bearbeiding med tørkeri, pakkeri, kjølelager – og arbeidskraft. Mens innhøstingen sto på, sendte vi et lass til Tokyo hver uke.

Jeg må trekke pusten. Legen ser ut som han grubler på noe.

– Og livsstilen din ellers?

– Livsstilen?

– Hva du spiser, og mosjonerer du?

Jeg forteller at jeg spiser godt. Med god appetitt. Etter at jeg traff Taina for mer enn sju år siden, har jeg ikke lagd mat selv en eneste gang. Og Taina lager ikke porsjoner der en teskje selleripuré jakter fortvilet på en ensom hvetespire. Basisingrediensene i maten er fløte, salt, smør, ost, rikelig med svinekjøtt. Jeg liker maten hennes, har alltid likt den. Det syns på livmålet mitt. Jeg veier tjuefire kilo mer nå enn da vi først traff hverandre.

Taina har ikke lagt på seg. Grunnen kan være at hun i utgangspunktet er kraftigere bygd. Hun ser av natur ut som en trimmet vektløfter. Da mener jeg det i ordets beste betydning. Lårene er faste, runde og kraftige. Skuldrene er brede og armene sterke uten å være mannlige, magen flat. Når jeg ser bilder av kvinnelige kroppsbyggere litt utenfor den mest plagede konkurranseformen, ser jeg Taina for meg. Hun holder seg i bevegelse også, går på gymnastikk, på helsestudio og – etter at vi flyttet hit – ror ute i vika. Jeg forsøker iblant å holde tritt. Riktignok sjeldnere enn før.

Jeg vet ikke hvorfor jeg snakker så fort, så overstrømmende, hvorfor jeg må gå så grundig inn på Taina. Det mangler bare at jeg forteller målene hennes med en centimeters nøyaktighet.

Så – da legen etter hva jeg kan se, ikke retter det helbredende blikket i riktig retning – spør jeg hva vi skal gjøre. Han ser på meg som om jeg ikke har begrepet et ord av det han har sagt. Jeg oppfatter at han blunker med øynene bak brilleglassene.

– Vi, sier han, – vi gjør ikke noe.

Det overopplyste rommet er så fullt av sommer og sol at jeg må myse.

– Beklager, sier legen. – Jeg var visst ikke klar nok. Vi kan ikke si nøyaktig hva slags gift det er tale om. Det ser ut til å være en miks av mange naturlige stoffer. Og på grunnlag av fortellingen din og symptomene ser ikke bare giften, men også forgiftningen, ut til i toksikologisk forstand å være den optimale kombinasjonen av svært langvarig eksponering og en toleranseevne utviklet til det ytterste. Vi kan ikke gjøre noe. Det fins ikke noe som kan gjenopprette normaltilstanden eller for den saks skyld stanse utviklingen, om jeg skal si det sånn. Egentlig er det bare et spørsmål om tid før organismen ganske enkelt slutter å fungere. Utgangen på dette er dessverre døden.

Sommerdagen flommer inn av vinduet og understreker hånen som ligger i det siste ordet. Ordet må være på feil plass, jeg må være på feil plass. Jeg kom for en forkjølelse, trodde jeg, kanskje også på grunn av magesmerter og slapphet, jeg vil høre at jeg trenger hvile og antibiotika, i verste fall muligens noe slags magepumping, før jeg kommer meg og kan –

– Jeg kunne kanskje sammenlikne tilstanden med kreft i bukspyttkjertelen eller skrumplever, fortsetter legen. – Når et viktig organ overskrider bæreevnen, blir det ikke lenger restituert, men går mot slutten, brenner ut og slokner sakte som et stearinlys. Det er ikke noe å gjøre med det. Organet kan ikke skiftes ut heller, for organene rundt er også ødelagt, og derfor ville de ikke støtte en tilfriskning på noen måte, men snarere trekke et nytt organ med seg ut av funksjon. For å si det sånn. Og i ditt tilfelle ser hvert organ ut til å ha kommet nøyaktig like langt i nedbrytningen. Samtidig kan det være hemmeligheten bak den relativt bra formen din, at det er en slags terrorbalanse.

Jeg ser på legen. Han gynger litt med hodet.

– Alt er selvsagt relativt, sier han.

Legen sitter ved bordet sitt. Han sitter der i dag og i morgen og neste uke. Tanken er sterk, og like etter vet jeg hvorfor den dukket opp.

– Hvordan … begynner jeg. Sånt som dette spør en om bare en gang i livet, det er jeg klar over. – Hva … Hvor mange … Har jeg … Hvor lang tid har jeg igjen?

Legen, som kommer til å være i arbeidslivet i minst ti år til, og deretter pensjonert i ennå ti eller tjue år, blir enda alvorligere.

– Helhetstilstanden tatt i betraktning, sier han. – Noen dager, i beste fall noen uker.

Jeg vil først skrike. Hva som helst. Så vil jeg slå, hamre løs. Så blir jeg kvalm. Jeg svelger.

– Jeg skjønner ikke hvordan dette er mulig, sier jeg.

– Det er en kombinasjon av alt …

– Det var ikke det jeg mente.

– Akkurat.

Vi tier.

Jeg føler sommeren bli høst, vinter, vår, og sommer igjen. Legen ser spørrende på meg, flytter på et blått papir på bordet foran seg, og navnet mitt og de personlige opplysningene glimter fram med stor skrift. Jaakko Mikael Kaunismaa. 081178-073H.

– Har du noen ønsker?

Jeg ser nok forvirret ut, for legen går videre med spørsmålet sitt.

– Kriseterapi? Psykiatrisk hjelp? Terminalpleie eller hjemmesykepleie? Noe smertestillende? Eller beroligende medisiner?

Jeg må innrømme at disse tingene aldri har falt meg inn. Jeg har ikke grublet spesielt på hva som skjer i oppløpet. Det har ikke stått på noen liste. Døden kommer bare en gang i livet, det skjønner jeg, og innsatsen min på dette feltet kunne vært større. Men jeg har alltid gått utenom selve tingen og alt som har med den å gjøre. Nå skjønner jeg hvor svære disse greiene er, hvor store beslutninger. Og store beslutninger har jeg de siste sju årene tatt sammen med kona. Fra Helsingfors til Hamina, fra matsutake til motorbåt.

– Jeg må ta en prat med kona, sier jeg.

Idet jeg hører meg selv si det, vet jeg at sånn er det, det er hva jeg har å gjøre, og etterpå vet jeg alt det andre.

2

Asfalten ånder og dirrer. Vinden har glemt den eneste oppgaven sin, å blåse. Overalt er det så grønt og lufta så kvelende at det er som å ha dumpet ned i tett mose. Jeg holder hardt om den svette telefonen uten å vite hvorfor. Jeg skal jo ikke ringe til noen. Sånt som dette forteller en ikke per telefon. Jeg trekker skjorta løs fra huden, den klistrer seg straks inntil på nytt.

Jeg setter meg i bilen og starter den, så skrur jeg klimaanlegget på kjølig og lar det suse på full styrke. Rattet er vått og dvaskt i hendene. Hvis roen skyldes at jeg er i sjokk, er det helt ok.

Jeg svinger til høyre ut fra sykehuset. Den korteste veien ville vært til venstre, men jeg trenger noen minutter for å få orden på tankene.

Lokalene til firmaet vårt ligger i bydelen Hevoshaka på den andre sida av vanntårnbakken. Jeg kjører mot Salmenvirta så langt veien tillater det, svinger så til venstre og følger sundet til Savibukta. Havet glimter politiblått mellom trærne og husene. Noen driver og reparerer den allerede feilfrie hellegangen i hagen sin, en frue kommer fra torget med håret flommende og sykkelkurven full av varer. Klokka er fem minutter på elleve. Det er formiddag i Hamina.

Ved Mannerheimveien svinger jeg til venstre. Fra Mullinkoskiveien dreier jeg igjen til venstre inn på Industrigata. I forhold til størrelsen er Hevoshaka forbausende variert. Her er det boliger og bedrifter av alle slag fra det store til det lille, fra villa til blokker, fra pølsekiosk til industrihaller.

Foretaket vårt har erobret hele den enetasjes gulbrune bygningen. I den ene enden har den en liten lasterampe og i den andre enden badstue med tilhørende terrasse. Bilen til Taina er ikke å se. Hun er kanskje hjemme ennå. Eller har kjørt hjem til lunsj. Hun gjør det iblant. Selv liker jeg ikke å dra fra jobben midt på dagen. Det forstyrrer den innvendige klokka og kalenderen. Det er klarere og lettere å være på jobb om dagen og komme hjem om kvelden. Da holder de seg skilt, arbeidsplassen er arbeidsplass, og hjemmet er desto mer hjem.

Jeg snur utenfor og kjører mot Pappilaøya. Telefonen ligger i fanget, mellom beina mine.

Hamina er en konsentrisk by, som det heter. Det stemmer imidlertid bare for kjernen med rådhuset og noen av kvartalene rundt det. Ellers er den like rettvinklet som alle andre byer.

Det er et yrende liv på torget.

Utenom de lokale selgerne er de faste tingene på plass som vi finner på alle sommertorg: hardnet lakris i metervis, drøyt overprisede sitteunderlag i lin til badstua, uelastiske underbukser i pakker med ti, tjue eller hundre stykker.

Innimellom tenker jeg på døden, men tanken er nesten umulig, særlig når det gjelder ens egen død. Noen sekunder seinere er jeg opptatt av ganske hverdagslige ting: dagens handleliste, nyanskaffelser til firmaet.

Og noen minutter seinere er jeg på brua over Pappilasundet. Den lille byen ligger strødd ut over nes, øyer og moer i små husklynger. Havet strekker inn lange armer, sluker biter av det grønne landet.

Jeg ser den vinrøde Hyundaien til Taina på lang avstand. Bak den avtegner det seg en svart, skinnende Corolla. Den må være helt nyvasket. Jeg kjører til side i god tid før oppkjørselen til huset vårt og slår av motoren.

Nevnte Taina noe om at Petri skulle komme?

Iblant blir hun igjen hjemme for å prøve ut nye oppskrifter, og Petri hjelper henne. Han var den første vi ansatte. Han mestrer maskinene og innretningene våre og monterer og reparerer alt vi trenger. Dessuten kjenner han alle veier, svinger og kroker innenfor en radius av femti kilometer og hjelper oss med de varierende logistikkproblemene.

Ja vel, tenker jeg på vei ut av bilen, jeg får si til Petri at han må dra tilbake til Industrigata, renselinjen vil ikke starte. Et eller annet finner jeg nok på. Så setter jeg meg med Taina i sofaen og forteller … Jeg vet ikke hva, men jeg trenger i alle fall ikke å pønske ut noe.

Huset vårt er det siste i en gruslagt og smalnende blindvei. Den friskgule fasaden vender mot veien, bak huset har vi en grønn og frodig hage med bærbusker og eldgamle blomsterbed, som heller nedover mot en sivbevokst strand. Midt i hagen er det en terrasse på ti kvadrat der vi kan sitte og se ut over havet uten å bli forstyrret. Innsyn er det bare fra stranden midt imot, men den er passe langt borte.

Jeg går opp trappa til døra på gatesida. I det siste har jeg vært konstant andpusten. Jeg har tenkt at det skyldtes forkjølelse, at det kunne være bronkitt eller i verste fall lungebetennelse. Med hånda på rekkverket står jeg litt og venter. Jeg hører lyden av et sjøfly som nærmer seg.

Rike russere har bygd slottene sine langs strendene i nærheten, og noen har eget fly ved brygga i tillegg til lystyachten. Med disse støyer de omkring en sommer eller to før de legger alt sammen ut for salg og selvsagt ikke finner noen kjøper verken til sjøflyet eller villaen. På et stagnert og aldrende sted med høy arbeidsledighet finner du nokså få irrasjonelle millionærer.

Sjøflyet kommer nærmere.

Rekkverket føles plutselig kaldt i hånda. Jeg slipper det, åpner døra og roper hei. Ingen svarer. De er kanskje på kjøkkenet. Jeg går via gangen gjennom huset til den andre sida der kjøkkenet ligger. Det knirker i tregolvet.

Kjøkkenet er tomt, alt er ryddig. Ingen kjele eller kasserolle putrer på komfyren, kjøkkenbenken skinner rein og tom, ingen ting dufter. Jeg roper Taina.

Sjøflyet durer rett over huset, stemmen drukner i larmen. Jeg går mot bakdøra, åpner den og stiger ut på trappeavsatsen. Flyet overdøver lyden både av døra og av gispet som unnslipper meg.

Terrassen gynger.

Eller så er det jeg som svaier.

Nei, det er terrassen som beveger seg.

De skjerpede sansene mine ser og hører – til tross for duren av flyet og den krappe svingen det gjør på den blå, varme himmelen rett over meg – hvordan solstolen i metall fra Masku Møbel knaker i sammenføyningene, hvordan de rød-og-hvitstripete putene blir gnidd mot hverandre så det oppstår kunstfiberaktige yl, og hvordan den tyske gassgrillen på hjul, som vi kjøpte på Bauhaus og som står på høyre side av solstolen, ruller millimeter for millimeter nærmere kanten, og hvordan gyngen på venstre side av terrassen lider under den urolige sidebevegelsen, og hvordan pelargoniapottene i hvert hjørne ser ut som de er klar til å spurte i vei.

Petri ligger på ryggen i solstolen med fotbladene mot meg og huset. Hodet er bøyd bakover i en nesten unaturlig stilling over stolkanten. Han ser havet opp ned hvis han holder øynene åpne. Jeg vet ikke om han klarer det. Taina gjør hva hun kan for at øynene skal holde seg lukket.

Den brede ryggen hennes er vendt mot meg. Den glinser av svette, de runde, sterke rumpeballene gløder som store røde kinn. Hun rir Petri som om hun skulle opp en fjellside. Føttene hennes er støtt plantet på golvplankene og hoftene pumper for å få hesten til å overgå seg selv. Arbeidet er overbevisende. Ansiktet er vendt mot himmelen. Hun ser kanskje det samme flyet som jeg.

Farten øker. Den øker enda det burde være umulig.

Jeg ser et jernspett som står inntil vedboden.

Akkurat da må jeg kaste opp. Kvalmebølgen er så kraftig at jeg går nesten over ende. Jeg griper om rekkverket med begge hender. Spyet spruter i en bue mot terrassen.

Flyet får huset til å riste. Jeg trekker meg baklengs – automatisk og diktert av en indre kraft – inn igjen og trekker døra til etter meg.

Lufta strømmer inn i lungene. Jeg har ikke pustet på en stund. Jeg retter meg opp.

Flyduren lyder fjernere, som fluesurring i siderommet. Jeg vet at det jeg hadde kommet for å fortelle, umulig kan bli fortalt, ikke fortjener å bli fortalt, og at det jeg trenger aller mest akkurat nå, er klimaanlegget i bilen.