Anne Marie Meyer

24

Julie

Dobbeltspill

Krig løser ingen problemer. Det er like fryktelig å vinne en krig som å tape den.

AGATHA CHRISTIE

Personregister:

Julie Norton Blake

Andrew Norton Blake, gift med Julie

Lilly Svendsen, Julie og Andrews datter

Sunniva Svendsen, Julie og Hilmars datter

Hilmar Svendsen, Julies fraskilte ektemann

Aleksander Berntsen, Lillys kjæreste

Svanhild Schmidt, Julies mor, eier Fru Aronsens Hotel & Pensionat

Günther Schmidt, tysk forretningsmann, gift med Svanhild

Marie Anker, Svanhilds søster, Julies biologiske mor

Normann Anker, Maries ektemann

Mathilda Elvestad, Julies venninne

Ragnar Elvestad, fabrikkarbeider, gift med Mathilda

Rolf Elvestad, Mathilda og Ragnars sønn

Rakel Goldman, tjenestepike

Hedvig Berg Hansen, Hilmars datter

Lauritz Berg Hansen, Hedvigs stefar

Pernille Lien Nordsæth, eier Nordsæth gård

Edvin, gift med Pernille

Tarjei og Ruth, Pernille og Edvins barn

Nikolai Nordsæth, Pernilles far

Albertine, Edvins mor

Storm Gundersen, sønn på nabogården til Nordsæth

Reinhardt Schrøder, tysk soldat

Gerard Weber, tysk

Slik sluttet forrige bok:

– De har sett oss, sa Bjørnar rolig. – Vær stille!

Lilly kjente hånden til Aleksander legge seg på skulderen. Hun ble stiv av skrekk, nærmest paralysert, da to tyske soldater på ski nærmet seg. De stanset og ble stående og se seg rundt. Den ene myste mot låvebroen, og brått hevet han geværet og trakk av.

I neste øyeblikk kjente Lilly noe varmt som rant nedover det ene kinnet. Hun kjente den søtlige, metallaktige smaken av blod da en dråpe forvillet seg inn i munnviken. Hjertet hamret vilt. Så nær døden hadde hun aldri noen gang vært.

– Jeg er truffet, Aleksander, hvisket hun så lavt at det knapt kunne høres.

Aleksander la hånden over munnen hennes og trakk henne inntil seg.

– Hysj, hvisket han.

Stiv av skrekk så hun soldaten nærme seg låvebroen med geværet hevet. Dette er slutten, tenkte hun og klemte seg inntil Aleksander. Hun svelget da soldaten stanset foran dem. Det var som om kroppen låste seg da hun så inn i den svarte geværmunningen som pekte på dem. Hun ba en stille bønn om at de andre klarte seg, så løftet hun ansiktet og så inn i de mørke øynene hans.

1

Svenskegrensen, februar 1942

Lilly stirret vantro på soldaten som sto foran dem og pekte på dem med geværet. Blikket hans var låst i hennes. Hun trakk pusten og svelget. Hun ville si noe, men det kom ikke et ord fra munnen hennes. Han var den samme, men offiseruniformen var byttet ut med en vanlig soldatuniform. Wilhelm! Hva gjorde han her? Hun forsto ingenting. Hadde han blitt degradert til menig soldat? Men hvorfor?

– Hva står du der for? ropte den andre soldaten og snudde seg mot Wilhelm. – Er det noen der?

Lilly skvatt av den skarpe, høye stemmen. Månen kom til syne bak noen lette skyer, og hun klemte seg tettere inntil Aleksander. Da månelyset gled over ansiktet til Wilhelm, så hun ham like klart om det skulle vært dagslys. Så gled månen sakte forbi og forsvant bak tretoppene. Hjertet slo hardt da hun ventet på det neste skuddet, men Wilhelm rørte seg ikke. Det var som om bevegelsene hans hadde frosset til is.

– Kommen Sie? ropte soldaten utålmodig og tok et skritt mot Wilhelm.

Lilly så at han skvatt til.

– Jeg kommer, ropte han og senket geværet. Han sendte henne et advarende blikk. – Det er ingen her, de er forsvunnet, ropte han tilbake med blikket festet på henne.

Lilly så forundret på ham. Det var noe vemodig i øynene hans, og han hadde et sårt smil om leppene før han snudde seg brått, gikk tilbake til medsoldaten og sa noe på tysk. Deretter forsvant de i motsatt retning. Lilly pustet lettet ut og sendte Wilhelm en stille takk. Men hvorfor hadde han spart dem? Hun håpet hun fikk se ham igjen og takket ham en dag.

Aleksander snudde seg mot Lilly.

– Hvem var det? Kjenner du ham?

Lilly nikket.

– Jeg forteller senere, men nå må vi skynde oss.

Bjørnar så på dem.

– Det var nære på. Kom, det er ikke langt igjen nå.

Lilly møtte blikket til Rakel. Det var blankt av tårer. Så begynte de å gå igjen.

Etter en stund stanset Bjørnar og snudde seg mot dem. Han pekte mot noen hus lenger fremme.

– Vi er rett ved grensen nå, og der borte er gården vi skal overnatte på. Jeg har vært der før. Folkene der er greie. Dere har ingenting å frykte fra dem. Men vi kommer ikke unna grensevaktene.

– Hva med dem? sa Aleksander. – Får vi problemer med dem?

Bjørnar ristet på hodet.

– Jeg kjenner dem, det pleier å være de samme vaktene. De slipper oss forbi, sa han og smilte. – Vi er trygge nå. Når dere har fått hvilt et par dager, blir dere tatt med videre til stedet der dere skal bo. Han så på Lilly. – Hvordan er det med deg? Du ser blek ut.

– Takk, det går bra. Hun kjente at kinnet blødde og det gjorde vondt, men smerten var overkommelig.

Bjørnar nikket.

– Kona på gården tar seg av deg, sa han, snudde seg og begynte å gå igjen.

Lilly betraktet den spinkle ryggen til Bjørnar, som gikk foran. Han var en voksen sjel i et barns kropp. Hun kjente en dyp fortvilelse over at barn ble brukt på denne måten. Redselen de måtte utholde, kulden og slitet. Barndommen som ble stjålet fra dem.

Etter en stund nærmet de seg grensevaktene. Lilly kjente et stikk av uro. Hva om vaktene ikke ville la dem passere? Historiene hun hadde hørt om vakter som nektet å slippe flyktninger over grensen og i stedet sendte dem tilbake, rett i armene på tyske grensepatruljer, raste gjennom det trette hodet hennes, men så skjøv hun dem vekk. Hun måtte ikke gi opp nå.

Lilly kastet et blikk på Rakel. Hun var preget av alvoret, det samme var datteren og ektemannen, men skrittene hennes var lettere, ryggen rettere. Ingen sa noe, og Lilly kjente pulsen slå raskere etter hvert som de nærmet seg grensen. Det var mørkt og kaldt, og kinnet verket. Hun bet tennene sammen, det var ikke langt igjen nå.

Hun skvatt da to brakkelignende hus plutselig dukket frem fra mørket. Et svakt lys innefra laget en søyle av lys på bakken. Døren gikk opp og to menn kom ut. Bjørnar stanset og hilste.

Den ene vakten lot blikket gli over dem til det stanset ved Lilly. Hun tvang seg til å se rolig på ham. Øynene hans var kalde og vurderende, og det kantete ansiktet hadde et hardt drag. Han trakk blikket vekk fra Lilly og snudde seg mot Bjørnar.

– Skal alle over, eller bare jødene? spurte han bryskt.

Lilly skvatt av forakten i stemmen hans, og da hun kikket bort på Rakel, så hun noe sårt i de mørke øynene hennes. Hun kjente et svart raseri, men holdt klokelig munn.

Bjørnar ristet på hodet.

– Bare familien der, sa han og nikket mot Rakel. – Men tyskerne skjøt etter oss på andre siden av grensen, og en av kvinnene ble truffet, så vi må hvile en natt, kanskje to før vi drar hjem.

Vakten nikket og tenkte seg om.

– Ja vel, det er i orden. Bare gå. Tyskerne har trappet opp letingen etter grenseloser. Han rynket pannen. – Du sa de skjøt etter dere?

– Ja, men vi gjemte oss, så de ga opp og gikk sin vei.

Vakten nikket.

– Dere var heldige, men vær forsiktig på veien tilbake. Har de sett dere på vei hit, gir de seg ikke.

– Takk, det skal jeg huske, sa Bjørnar og smilte. Han snudde seg. – Kom, de slipper oss forbi.

Det var som om en tung bør falt fra skuldrene til Lilly. Hun kikket bort på Rakel, og så at ansiktet hennes myknet og et lite smil gled over munnen. Endelig. Nå kjente Lilly hvor trett, kald og sulten hun var. Hun måtte ta seg sammen for ikke å falle sammen. Hun presset frem et smil og nikket farvel til vaktene. Den ene så på henne og smilte lystent, før han snudde seg og forsvant inn i brakka.

Lilly fikk ikke sove. Selv om kroppen skrek etter hvile, var det vanskelig å finne ro. Såret i kinnet sved og brant. Kona på gården hadde renset det med jod og sagt at hun ville bli bra igjen i løpet av noen dager. De hadde blitt godt mottatt på gården. De hadde fått kjøttsuppe og brød, og Lilly kjente at noen av kreftene hadde kommet tilbake.

Rakels familie hadde fått et rom for seg selv. De hadde gått og lagt seg etter at de hadde spist kveldsmat. Rakel var utslitt, det samme var datteren og ektemannen. Neste dag skulle de fraktes videre med bil til et sted der de skulle registreres som flyktninger. Hvor de skulle etter det, visste de ikke, det viktigste var at de nå var trygge.

Bjørnar hadde også lagt seg tidlig, men Lilly og Aleksander hadde blitt sittende en stund og snakke med det trivelige ekteparet.

Lilly la seg litt bedre til rette mens hun tenkte på alt som hadde skjedd i løpet av dagen. Hun hadde så mange spørsmål, spørsmål hun mest sannsynlig aldri ville få svar på. Gjensynet med Wilhelm hadde vekket til liv minner fra den siste kvelden hun hadde tilbrakt sammen med ham, før hun brått ble kjørt hjem. Etter det hadde hun ikke sett ham, men hun hadde fått vite at han var sendt til Tyskland. Hadde det vært en løgn? Hadde Wilhelm vært i Norge hele tiden? Hadde han holdt øye med henne uten at hun visste det? I så fall, hvor mye visste han om henne? Hun gned seg trett over øynene. Hvordan det enn var, så hadde han spart livet deres, det måtte hun aldri glemme.

– Får du ikke sove? sa Aleksander, som lå ved siden av henne. Han la seg over på siden og strøk henne over kinnet.

– Nei, jeg tenker på Wilhelm, sa hun lavt og så på ham.

Aleksander rynket pannen.

– Hvem er det?

– Soldaten som skjøt etter oss, men som lot oss gå.

– Hvordan kjenner du ham?

Lilly sukket.

– Den første gangen jeg så ham, var hos Marie. Hun presenterte oss for hverandre og han tilbød seg å kjøre meg hjem. Marie hadde et ønske om at vi skulle bli et par, men jeg var forlovet med Ingemar. Etter det inviterte han meg på middag, i en staselig villa på Bygdøy. En gang var jeg med ham i et selskap hos en høyerestående offiser, en herr Grüber.

– Hva skjedde da du var hjemme hos ham? sa Aleksander.

Lilly hørte noe som lignet sjalusi i stemmen hans.

– Ingenting. Han var alltid vennlig, aldri påtrengende på noe vis, sa hun ettertenksomt.

– Så … Han rørte deg aldri?

Spørsmålet kom nølende, men hun hørte usikkerheten hans, og smilte.

– Nei, sa hun lavt. – Det gjorde han ikke.

– Likte du ham?

Lilly tenkte seg om.

– Ikke til å begynne med, men han var annerledes enn de andre offiserene, så jeg begynte å like ham, men jeg var aldri forelsket i ham. Plutselig kom hun til å tenke på noe Helena hadde sagt, som gjorde henne urolig. Var det virkelig sant at Wilhelm var far til barnet hun hadde mistet?

– En tid etter at Ingemar ble arrestert, ble jeg hentet av en tysker. Jeg var sikker på at jeg også skulle arresteres, men isteden kjørte han meg hjem til Wilhelm.

– Når var dette?

– På våren i fjor. Jeg husker at jeg var veldig redd, og jeg forsto ingenting da jeg så hvem som ventet på meg. Vi snakket litt om Ingemar, men Wilhelm nektet for at han hadde noe med Ingemars arrestasjon å gjøre. Han hadde invitert meg fordi han ville bli bedre kjent med meg, men han sa også at de trengte meg i arbeidet for å bygge det tyske riket. Jeg fikk aldri vite hva jeg skulle gjøre. Hun sukket. – Han var sjarmerende, veltalende. En uke senere var vi i et selskap. Der traff jeg en pike som sa at Wilhelm var gestapooffiser. Hun advarte meg og sa at han var en kvinnekjær mann. Senere den kvelden overhørte jeg en samtale mellom Wilhelm og herr Grüber. Hun svelget. – De snakket om meg og Ingemar. Hun kjente det isnet i nakken da hun mintes samtalen.

– Hva sa de? sa Aleksander

– Herr Grüber sa til Wilhelm at han skulle få meg til å snakke, deretter skulle han kvitte seg med meg. Han løy til meg da han sa at han ikke visste at Ingemar var blitt arrestert. Han visste det hele tiden. Hun svelget. – Noen dager senere inviterte han meg på middag igjen. Den kvelden var jeg sikker på at han skulle … men plutselig fikk jeg beskjed om at jeg måtte gå. Det kom en herre for å snakke med ham.

– Så du hvem det var?

– Nei, det gjorde jeg ikke. Men etter den kvelden så jeg ham ikke igjen, og Svanhild sa at han var sendt hjem til Tyskland. Hvorfor, visste hun ikke. Jeg syntes det var rart, men tenkte ikke mer over det. Jeg var bare glad for at jeg slapp å treffe ham mer. Da jeg så ham igjen nå, fikk jeg sjokk. Jeg lurer på hvorfor han lot oss gå, men det får jeg kanskje aldri vite.

– Ja, det var merkelig, sa han tankefullt. – Jeg er i alle fall glad for at du ikke falt for ham. Han lente seg frem og kysset henne.

– Du tror vel ikke at jeg kunne være kjæresten til fienden? Da kjenner du meg dårlig. Men jeg kan ikke la være å tenke på ham. Jeg er takknemlig for at han lot oss gå. Om han hadde blitt oppdaget, hva ville skjedd med ham?

Aleksander trakk på skuldrene.

– Det vet jeg ikke. Mest sannsynlig ville det blitt sett på som forræderi, og han ville blitt skutt.

– Så uhyggelig, sa Lilly. Plutselig lengtet hun hjem. Hjem til foreldrene som ventet på henne. Hun visste at moren var engstelig fordi hun hadde lagt ut på denne turen. De hadde fått Rakel og familien trygt over til Sverige, men de hadde fremdeles hjemveien å tenke på. Og i sekken skulle de bære våpen og ammunisjon. Hun kjente et stikk av frykt. Ordren var klar. Ble de avslørt, måtte de ikke røpe noe.

– Jeg er redd for hva som kan skje når vi skal hjem, sa hun og krøp nærmere inntil ham. – Er ikke du redd?

– Jo, men vi har klart oss så langt, så da klarer vi nok resten også. Prøv å sove litt nå, vi må starte på hjemveien i morgen.

Lilly nikket.

– Jeg vet det. God natt, elskede.

Da Lilly våknet neste morgen, hadde Aleksander allerede stått opp. Hun hørte stemmer fra kjøkkenet, og innså at det var på tide å stå opp.

Hun reiste seg opp, satte føttene i gulvet og kledde raskt på seg. Hun kikket i speilet, som hang over en gammel og falmet kommode, og dro fingrene gjennom det rufsete håret. Selv om hun hadde sovnet sent, følte hun seg uthvilt og langt bedre enn dagen før. Såret verket, men det var ikke så ille. Hun snudde seg og gikk ned på kjøkkenet.

– God morgen, hilste kona og smilte. – Har du sovet godt?

– God morgen. Ja, det har jeg faktisk, sa Lilly.

– Er du sulten?

– Ja, det er jeg.

Kona ba henne sette seg ved kjøkkenbordet, der Aleksander allerede satt og pratet med bonden, sammen med Rakel, ektemannen hennes og datteren, og Bjørnar.

Lilly betraktet Rakel. Hun så mye gladere og mer avslappet ut enn på lenge. Det samme gjorde datteren, som hilste vennlig på henne.

– Står det bra til i dag? sa Lilly til Rakel.

– Ja, vi er slitne, men det er ikke annet å vente. Vi er ikke vant til å gå langt på ski, smilte Rakel. Smilet forsvant og ansiktet ble alvorlig. – Vi er veldig takknemlig for alt dere har gjort. Jeg vet ikke hvordan vi noen gang skal få takket dere. Hadde det ikke vært for dere, hadde vi ikke sittet her. De siste ukene hjemme har vært forferdelige. Vi har vært så redde, sa hun lavt. – Nå kan vi endelig begynne å leve normalt igjen.

– Det har vært en glede å hjelpe dere, sa Lilly.

Bonden brøt inn i samtalen.

– Ja, men husk at selv om dere er i Sverige, må dere være forsiktig. Det er ikke alle som liker flykningene som kommer hit, og det finnes dem som mener at jødene bør sendes tilbake. Det er heller ikke lov for flyktninger å si noe som kan oppfattes politisk, så vær forsiktig med hva dere sier.

Rakels ektemann nikket.

– Det skal vi være. Akkurat nå ønsker vi bare å få være i fred, og når krigen er slutt, håper vi at vi kan reise hjem til Oslo.

– Hvordan har det seg at du snakker norsk? sa Aleksander til bondekona.

Kona smilte.

– Jeg er født i Norge, men flyttet hit da jeg giftet meg. Hun smilte kjærlig til ektemannen. – Jeg har aldri lært meg svensk, jeg bruker bare enkelte ord. Vi forstår jo hverandre likevel, sa hun og lo.

– Det er sant, sa Lilly og måtte le, hun også.

De ble sittende og prate og le. Lilly likte ekteparet. Det var hjertevarme, snille mennesker som var rystet over tyskernes herjinger. De hadde tidlig bestemt seg for å hjelpe nordmenn som flyktet.

Da de hadde spist, kom bilen som skulle frakte Rakel og familien videre.

Rakel tok hendene til Lilly og så sørgmodig på henne.

– Jeg kommer til å savne dere. Hils din mor og far så mye og si takk. Ta vare på deg selv, Lilly. Kanskje er dette siste gang vi ser hverandre, men jeg kommer aldri til å glemme dere.

Lilly nikket rørt.

– Farvel, og på gjensyn, sa hun og kjente en klump i halsen. – Lykke til.

Aleksander la armen om skulderen hennes da bilen forsvant bortover veien. Hun hadde kjent Rakel hele sitt liv. Det som nå skjedde, gjorde henne nedstemt.

– Kommer det til å gå bra med dem? sa hun og så bekymret på Aleksander.

– Det får vi håpe, sa han. – Vi kan ikke gjøre mer for dem nå.

– Jeg vet det. Jeg bare håper at jeg får se dem igjen en dag. Hun har vært hos oss så lenge jeg kan huske, og det å se henne dra … Hun tidde.

Aleksander nikket.

– Jeg forstår at det er vemodig, men vi har en lang vei foran oss. Han snudde seg mot bonden. – Hvor har du våpnene?

– Kom med meg, sa han og gikk mot låven.

Lilly la hånden på armen hans og holdt ham igjen.

– Må vi ta med oss våpnene? sa hun og så fortvilet på ham. – Jeg er redd.

– Du er redd? ertet han. – Kjære Lilly, vi kan ikke nekte å ta dem med. Emanuel og Sigrid venter på dem. Vi kan ikke svikte dem. Skal vi la svina vinne?

Lilly så på ham, og så besluttsomheten i ansiktet hans.

– Du har rett. Vi kan ikke svikte dem.

Da alt var pakket og de var klare til å gå, var det allerede langt på dag. Kulden var ikke lenger så påtrengende, men Lilly gruet seg likevel til den lange skituren tilbake til hytta der de skulle ta farvel med Bjørnar. Det var så mye som kunne gå galt, det var det verkende kinnet et smertefullt bevis på.

De sa farvel til det hyggelige ekteparet og begynte å gå. Været var fint og skiene gled lett på den harde snøen.

Da de hadde gått én time, stanset hun og snudde seg. Nå var gården skjult av skogen som sto tett rundt dem. Hun blunket bort tårene som brått var der, og tankene falt på Rakel og familien.

– Hvorfor står du her? Aleksander kom bort til henne. – Er det noe galt? Han betraktet henne.

– Nei, jeg tenkte bare på Rakel. Så fælt det må være å måtte flykte fra sitt eget hjem til et land de ikke kjenner.

– Ja, men de skal ikke være der for alltid. Kom nå, vi kan ikke stå her.

– Jeg vet det. Hun snudde seg og begynte å gå. Blunket tårene vekk. Turen hadde tatt på, hun var sliten og nedstemt. Det eneste hun ville nå, var å komme trygt hjem.