Arnaldur Indriðason

Mørket vet

Oversatt av Silje Beite Løken

Arnaldur Indriðason

Mørket vet

Oversatt av Silje Beite Løken

Det er mye mørket vet

– min hug er tung.

Ofte jeg svart sand kunne se

svi av grønne enge.

I jøklene brumler dødsens dype sprekker.

Jóhann Sigurjónsson

1

Været var så godt som det kunne bli. Hun hadde sittet sammen med de andre og nytt det, hvilt seg etter turen, lett etter niste i sekken og beundret utsynet over isbreen, da hun kastet et blikk mot isskorpa og syntes hun så omrisset av et ansikt.

Det gikk et øyeblikk før hun fattet akkurat hva det var hun så. I det samme det gikk opp for henne, spratt hun opp og hylte slik at det skar igjennom den kalde tausheten oppe på jøkelen.

De tyske turistene skvatt til. De satt rundt henne og kunne ikke skjønne hva som skjedde da den islandske fjellføreren deres, en godt voksen dame, som aldri hadde utvist annet enn stoisk ro, avbrøt stillheten på denne måten.

Dagen før hadde de gått opp på Eyjafjallajökull. Isbreen var blitt et populært sted for turister etter at det berømte vulkanutbruddet noen år tidligere hadde ført til at all europeisk flytrafikk ble lammet på grunn av askefall. Asken kom fra utbruddet i vulkanen som lurer under jøkelisen. Det tjukke teppet av aske som hadde lagt seg over områdene rundt, var nesten borte. Enten hadde det blåst bort, eller det var blitt til jord. Fjellsidene rundt hadde fått tilbake sine naturlige farger.

Turen skulle ta ti dager, og på den tiden skulle de vandre på fire breer. De hadde reist fra Reykjavík en drøy uke tidligere, i spesialutstyrte jeeper som kunne kjøre over isbreer. Nettene ble tilbrakt på gode hoteller på den islandske sørkysten. De reisende hadde ingenting å klage på, det var en gjeng med bemidlede venner fra den tyske bilbyen Wolfsburg. På jøklene ble det servert flotte måltider og om kvelden, da de kom tilbake til bebyggelsen, ble det fest. Det var organiserte, akkurat passe lange brevandringer, med innlagte raster. Gjengen hadde vært svært heldig med været. Sola skinte fra blå himmel denne septembermåneden og de reisende spurte stadig fjellføreren om global warming, og hvilke konsekvenser drivhuseffekten hadde på Island. Hun snakket flytende tysk etter noen år med litteraturstudier i Heidelberg et par tiår tidligere, og det gikk i tysk hele turen, med unntak av det engelske begrepet global warming.

Hun skildret hvordan klimaet hadde endret seg de siste årene. Somrene var blitt varmere, det var blitt registrert flere varme dager, og det var det ingen som klagde over. Islandske somre kunne være så som så, men nå kunne man nærmest gå ut ifra at det kunne være godt vær i flere dager og kanskje uker på rad. Vintrene var også blitt mildere, det var mindre snø, men selve mørketiden var like mørk. Den største synlige forandringen i naturen var skjedd med isbreene. De trakk seg tilbake i et fryktelig tempo, og hun nevnte Snæfellsjökull som et eksempel. Den var nærmest blitt en skygge av seg selv.

Den siste isbreen de hadde vært på, var Langjökull, som også hadde sett bedre dager. Den hadde trukket seg tilbake med mange meter på kort tid. Hun fortalte at bare fra 1997 til 1998 var hele tre meter blitt borte. Den hadde minket i volum med tre og en halv prosent i løpet av de siste årene. På førerkurset hadde hun lært å ha slike tall på lur. Hun forklarte tyskerne at isbreene dekket elleve prosent av Islands areal, og at vannmengden i dem utgjorde det samme som 25 års nedbør.

De hadde tatt inn på hotellet på Húsafell kvelden i forveien, og kommet seg av gårde i ellevetiden. Det var en behagelig gruppe å ha med å gjøre; de fleste var i god form og var godt utstyrt med fjellsko og passende klær. Ingen problemer hadde dukket opp, ingen var blitt syke, ingen klagde og skapte dårlig stemning, alle nøt turen. De gikk langs brekanten en god stund før de kom seg opp på selve jøkelen. Under føttene deres knirket det i snøen, og små og store bekker med vann rant langs overflaten. Hun gikk fremst og kjente hvordan breens svale gust traff henne lekent mot ansiktet. Det var mye trafikk på denne isbreen. De hadde lagt merke til folk som kjørte rundt i jeep og på snøscootere på den hvite overflaten. Tyskerne ville vite om det var en populær sport blant islendinger, noe hun ikke kunne svare klart ja eller nei på. Det var ofte de stilte henne overraskende spørsmål hun ikke hadde klare svar på, selv om hun var godt forberedt. Et eksempel var spørsmålet hun fikk servert til frokosten. Ystes det på Island?

Hun hadde tatt et førerkurs etter at turistnæringen vokste seg større og større. Da hadde hun vært arbeidsledig i åtte måneder. Hun hadde mistet leiligheten i finanskrisen da hun ikke lenger klarte å betale ned på lånet. En mann hun hadde vært sammen med, flyttet til Norge. Han var tømrer og hadde fått nok å gjøre der. Og han uttalte at han aldri skulle hjem igjen til dette drittlandet, som noen få jævla idioter hadde klart å slå konkurs. Det var noen som hadde spådd at turismen kom til å blomstre. Krónan lå nede for telling, og alt på Island var plutselig blitt billig for besøkende. Hun meldte seg på et kurs da oppturen startet, og hun lærte at turistene som kom til Island, elsket landet, naturen, den rene lufta og stillheten.

Men kurset hadde ikke lært henne noe om nedfrosne lik i isbreer.

De tyske turistene flokket seg rundt henne og fulgte blikket hennes til det stoppet, der det så ut som om et mannshode vokste opp av isen.

«Hva er det?» spurte en kvinne i gruppen og gikk nærmere.

«Er det en mann i isen?» spurte en annen kvinne som sto ved siden av henne.

Ansiktet var for det meste skjult av et tynt lag snø, men de klarte å ane nesen, øyehulene og en stor del av pannen. Det var ikke noe annet som var synlig, og de så ikke spor av noen kropp lenger nede i isen.

«Hva kan ha skjedd med ham?» spurte en tredje turist tankefull. Hun visste at han var pensjonert lege.

«Har han ligget der lenge?» kom det fra en annen.

«Det ser slik ut,» svarte legen og satte seg på huk ved ansiktet. «Han frøs ikke i hjel i går.»

Han kostet varsomt vekk snøen med bare hender, helt til et ansikt kom til syne.

«Du bør ikke ta på noe,» kom det advarende fra kona hans.

«Det går bra, jeg skal ikke gjøre noe mer enn dette,» sa legen.

Han reiste seg, og foran dem åpenbarte det seg et mannsansikt. Det var som om noen hadde formet det forsiktig i hvitskimrende, flortynt porselen, som kunne knuses ved den letteste berøring. Det var umulig å anslå hvor lenge mannen hadde ligget i jøkelen, men isen hadde fart vel med ham, bevart ham og beskyttet ham mot forråtnelse og nedbryting. De mente at mannen kunne ha vært rundt tretti år gammel da han møtte sin skjebne. Han var en anelse bred over kinnene, hadde en stor munn og sterke tenner, mens øynene lå dypt over en vakker nese. Han hadde lyst hår.

«Burde du ikke melde fra til politiet, kjære deg?» spurte legens kone og snudde seg mot føreren.

«Jo, det er klart,» svarte hun åndsfraværende og klarte ikke å rive blikket løs fra ansiktet. «Selvsagt. Jeg gjør det med det samme.»

Hun fant fram mobilen; hun visste at det var dekning i dette området, for det hadde hun sjekket i forkant av turen. Hun passet alltid på å være i områder med dekning, i tilfelle noe skulle skje. Nødsentralen svarte med det samme, og hun snakket fort mens hun fortalte om funnet.

«Vi er ikke langt unna Geitlandsjökull,» sa hun da hun hadde beskrevet omgivelsene og skuet i retning av den spisse fjellknatten som hadde gitt navn til den sørvestre delen av jøkelen.

Isbreen trakk seg stadig mer tilbake. Da hun forberedte seg til turen, hadde hun lest at med denne farten kom den til å være borte ved neste århundreskifte.

2

Han var blitt god og brisen da han til slutt gikk ut i snøstormen. Det var lenge siden han hadde sett kompisen inne på stedet, og han trodde at han måtte ha gått hjem. De hadde møttes tidlig på sportsbaren, og det hadde vært en bra kamp. Så hadde han begynt å prate med noen gutter han ikke kjente, og Ingi var blitt taus. Ingi var ofte det når han drakk. Sa ikke et ord.

Han bøyde hodet mot vinden, trakk jakken tettere rundt den tynne kroppen og gikk ut i stormen. Snøen klebet seg til klærne, og han ble iskald og bannet fordi han ikke hadde tatt på seg vinterdressen som han pleide å bruke på jobben. Den var tjukk, varm og god i all slags vær. Om morgenen var det ofte vanskelig å forlate den varme arbeidsbrakka og gå ut på anleggsområdet. Det var god hjelp i to kopper kaffe, sigaretter og den blå vinterdressen. Det var ikke verre enn det. Enkle ting, men man måtte vite å sette pris på dem. Fotball og en kald øl. Kaffe og en røyk. Og vinterdress i den kalde årstiden.

Han skyndte seg bortover fortauet; tankene var like spredt som sporene han etterlot i snøen.

Han hadde aldri glemt mannen og syntes at han dro kjensel på ham da han satt i baren og pratet, men det var mørkt der inne, og mannen hadde på seg kaps og hadde sittet og sett ned, hadde unngått å kikke opp. De hadde diskutert kampen, og det viste seg at de holdt med samme lag. Til slutt klarte han ikke å holde seg, men begynte å snakke om Öskjuhlíð og spurte mannen direkte om det ikke var ham han hadde møtt der. Om han ikke kunne huske ham.

«Nei,» svarte mannen, og gløttet opp under skyggen slik at det ble helt klart hvem han var.

«Det var deg, stemmer ikke det?» spurte han ivrig. «Det var deg. Husker du ikke meg? Det er helt utrolig! Tok politiet noensinne kontakt med deg?»

Mannen svarte ikke, så bare ned og ble innesluttet, men han ga seg ikke. Han sa han hadde fortalt det til politiet noen år tidligere, men at de ikke hadde tatt ham på alvor. Politiet hadde fått en drøss med tips og han var bare en guttunge, så det var kanskje …

«La meg være i fred,» sa mannen.

«Hva?»

«Jeg vet ikke hva du prater om, la meg være i fred!» sa mannen sint. Deretter reiste han seg og marsjerte ut av sportsbaren.

Han ble sittende alene igjen, og da han stabbet hjemover, kunne han knapt tro at det var den samme mannen. Det var så vidt han skimtet lyktestolpene langs veien da han gikk over Lindargata og tenkte over at han nok måtte ta kontakt med politiet igjen, så fort som mulig. Han var like ved fortauet på den andre siden da han fikk en sterk fornemmelse av å befinne seg i livsfare. Omgivelsene ble lyst opp, og igjennom stormkastene hørte han motordur nærme seg i høy fart. Plutselig føltes det som om han svevde, og han kjente en voldsom smerte strømme gjennom kroppen, og deretter landet han med hodet først på den bare delen av fortauet der snøen var blåst bort.

Lyden av bilen ble svakere, og til slutt var det helt stille med unntak av stormen som kvein. Uværet herjet over og rundt ham og snek seg inn under jakken. Han klarte ikke å røre på seg, hele kroppen var vond, og aller verst var det med hodet.

Han forsøkte å rope på hjelp, men fikk ikke fram et ord.

Han visste ikke hvor lang tid som hadde gått. Plutselig kjente han ikke mer. Han var ikke kald lenger. Alkoholen virket sløvende. Han tenkte på mannen på sportsbaren og de gamle tankene i Öskjuhlið, hvor gøy det hadde vært å leke i området, og det han var blitt vitne til som gutt.

Han var skråsikker. De hadde møtt hverandre tidligere.

Det var den samme mannen.

Det var ham.

3

Konráð åpnet øynene da mobilen begynte å dure. Han hadde ikke klart å sovne. Det var det samme som alltid. Piller. Rødvin. En heller meningsløs meditasjon. Det var ingenting som hjalp på søvnløsheten.

Han husket ikke hvor han hadde lagt fra seg mobilen. Noen ganger lå den på nattbordet, andre ganger i en bukselomme. En gang hadde den vært borte i noen dager, og til slutt fant han den igjen i bagasjerommet på bilen. Han sto opp, gikk inn i stuen og videre mot lyden av apparatet som lå på bordet. Utenfor var det bekmørk høstnatt.

«Beklager, Konráð, nå vekket jeg deg,» hvisket en kvinnestemme da han svarte.

«Nei.»

«Jeg tror at du bør ta deg en tur hit til likhuset.»

«Hvorfor hvisker du?»

«Gjør jeg det?»

Kvinnen kremtet. Hun het Svanhildur og var rettsmedisiner på Rikshospitalet.

«Har du ikke hørt det?» spurte hun.

«Nei,» svarte Konráð, som hadde gjenvunnet konsentrasjonen. Han hadde sett igjennom gamle dokumenter fra farens bo; det hadde nok vært grunnen til søvnløsheten denne gangen.

«De kom med ham i åttetiden,» sa Svanhildur. «De fant ham.»

«Fant ham? Hvem gjorde det?»

«Tyske turister. På Langjökull. Han dukket opp av isen.»

«På Langjökull?»

«Det er Sigurvin, Konráð. Sigurvin er funnet. De har funnet liket.»

«Sigurvin?»

«Ja.»

«Sigurvin! Nei, det … hva mener du …?»

«Etter alle disse årene, Konráð. Det er helt utrolig. Jeg ville høre om du hadde lyst til å se ham.»

«Tuller du med meg?!»

«Jeg vet at det høres vanvittig ut, men det er ham. Uten tvil.»

Konráð var fullstendig rådvill. Svanhildurs ord lød et sted langt unna, som om de kom fra dypet av en merkverdig drøm som hadde gått i glemselen. Ord som han aldri hadde regnet med å høre. Ikke nå. Det var så lenge siden. Samtidig hadde han alltid hatt et håp om å få denne telefonen. Ventet på denne kunngjøringen fra en for lengst overstått fortid som aldri hadde forlatt ham, men fulgt ham som en skygge. Da kunngjøringen til slutt kom, ble han fullstendig vippet av pinnen.

«Konráð?»

«Jeg kan ikke tro det,» sa han. «Sigurvin? Er Sigurvin funnet?»

Konráð seg ned på en stol ved kjøkkenbordet.

«Ja. Det er Sigurvin.»

«Tyske turister?»

«På Langjökull. Noen forskere snakket om at isbreen var blitt betydelig mindre enn den var da Sigurvin ble borte. Hører du aldri på nyhetene? Global oppvarming. Jeg kom til å tenke på at du kunne hatt lyst til å se ham før alt settes i gang i morgen tidlig. Isen har bevart ham godt.»

Konráð skjønte ingenting.

«Konráð?»

«Ja.»

«Du vil ikke tro hvor godt han ser ut.»

Konráð var tankefull da han kledde på seg. Han kastet et blikk på klokka før han gikk ut i bilen. Den var snart tre. Han kjørte gjennom de øde gatene i Árbær. Svanhildur hadde jobbet på Rikshospitalet i mer enn tretti år. De hadde stiftet bekjentskap for lenge siden, og han var takknemlig for at hun tenkte på ham og ga beskjed. På veien tenkte han på isbreen og Sigurvin, og tiden som hadde gått etter at han var blitt borte. De hadde lett etter ham i fjøra, grøfter, hus og biler, men ingen hadde kommet på å lete på breene. Han tenkte på alle dem som politiet hadde snakket med i sin tid, da saken var under etterforskning, men der og da kom han ikke på noen med en tilknytning til brevandring.

Han kjørte inn på Miklabraut uten å treffe en eneste bil. Han og Erna hadde flyttet inn i et lite rekkehus på begynnelsen av syttitallet, og han hadde aldri trivdes der. Han var bygutt og hadde vokst opp i Skuggahverfið, en belastet del av sentrum. Erna var derimot fornøyd. Det var også sønnen, som gikk på en god skole i området, fikk venner der og skapte eventyrverdener i friluftsområdet mellom Artúnsbrekka og Elliðaár. Konráð syntes stedet var litt for forstadspreget, og hevdet at det var altfor avskjermet mot alt, som en øy midt i hovedstadsområdet, de skipbrudnes bygd. Han likte ikke kioskkulturen, noe som tross alt var det eneste kulturtilbudet i bydelen. Konráð tvilte på at det ble spist mer Lion Bar noe annet sted i landet, etter forsøplingen i gatene å dømme. Da Erna fikk nok av maset hans, sa han seg enig i at naturområdet ved elven Elliðaár veide opp for den traurige hovedveien som gikk over Ártúnsbrekka med evinnelig eksos og motordur.

Han parkerte foran likhuset og låste bilen. Svanhildur ventet på ham ved døren, og åpnet og fulgte ham inn til rommet der likene ble oppbevart; hun var taus og alvorstynget. Svanhildur hadde på seg legefrakk, hvitt forkle og et slags hårnett som fikk henne til å se ut som en bakeriansatt. Hun var blitt involvert i ulike saker som Konráð jobbet med da han var ansatt i Etterforskningsavsnittet.

«De skar ut hele isblokken som han satt fast i, og fraktet den hit,» sa hun og gikk mot et av obduksjonsbordene.

Der lå det en isblokk som smeltet fort. Opp fra den stakk det deler av en kropp som var så vel bevart at det så ut som om mannen hadde avgått ved døden tidligere samme dag, hadde det ikke vært for huden, som så underlig hard og hvitglinsende ut. Hendene lå langs sidene, og hodet hadde seget litt ned mot brystet. På gulvet var det en vanndam fra jøkelisen. Vannet rant ned i en renne under bordet.

«Skal du obdusere ham?» spurte Konráð.

«Ja,» svarte Svanhildur. «Jeg er bedt om å gjøre det når isen og kroppen er tint. Da går han under kniven. Jeg regner med at han er like hel innvortes som utvortes. Det må føles rart for deg å stå her og betrakte ham.»

«Ble han hentet med helikopter?» spurte Konráð.

«Nei, de kom med ham på en bil,» sa Svanhildur. «De har søkt i området rundt funnstedet, og det fortsetter de med de neste dagene. Har ikke politiet ringt deg?»

«Ikke ennå. De gjør det vel i morgen. Takk for at du slo på tråden.»

«Dette er mannen du har lett etter,» sa Svanhildur. «Det er helt klart.»

«Ja, dette er Sigurvin. Merkelig å se ham etter så mange år, som om ikke noe har skjedd.»

«Mens vi er blitt eldre,» sa Svanhildur, «er han på en eller annen måte blitt yngre med årene.»

«Det er faen så utrolig,» kom det lavt fra Konráð, som om han snakket med seg selv. «Har du noen teori når det gjelder dødsårsaken?»

«Jeg synes det ser ut som om han har fått et slag mot hodet,» sa Svanhildur og pekte på likets hode, som nesten var helt fritt for is. I nakken kunne man se skaden.

«Ble han drept oppe på breen?»

«Vi finner forhåpentlig ut av det.»

«Lå han bare på ryggen på denne måten?»

«Ja.»

«Er ikke det rart?»

«Alt ved denne saken er rart,» kommenterte Svanhildur. «Det vet vel du best av alle.»

«Han ser ikke ut til å ha kledd seg til brevandring.»

«Nei. Hva har du tenkt å gjøre?»

«Hva mener du?»

«Skal du tilby din assistanse eller holde deg utenfor?»

«De kan ta seg av dette,» sa Konráð. «Jeg har sluttet. Det burde du også.»

«Jeg kjeder meg,» sa Svanhildur. Hun var fraskilt og hadde av og til nevnt at hun grudde seg til å slutte å jobbe. «Hvordan har du det, sånn ellers?»

«Greit. Hvis jeg klarer å sove.»

De sto tause og kikket på isen som smeltet rundt liket.

«Har du noen gang hørt om den britiske Franklin-ekspedisjonen?» spurte Svanhildur plutselig.

«Franklin …?»

«Britene foretok mange mislykkede ekspedisjoner på 1800-tallet, mens de forsøkte å finne skipsruter vestover gjennom isen nord for Canada. Den mest berømte var Franklin-ekspedisjonen. Har du ikke hørt om den?»

«Nei.»

Svanhildur likte tydeligvis å fortelle historien. Franklin var kaptein i den britiske flåten og reiste denne leia med to skip, som frøs fast i isen og ble borte med mann og mus. Før det skjedde, var det tre av mannskapet som døde, og de ble begravd på en gruslagt tange. Ekspedisjonen fortsatte deretter ferden. De tre mennenes graver ble funnet for omtrent tretti år siden, og da de ble åpnet, viste det seg at likene var spesielt godt bevart og kunne fortelle et og annet om sjømannslivet på 1800-tallet. Undersøkelser av de tre kroppene støttet bestemte teorier om de største utfordringene med slike lange seilaser som Franklin-ekspedisjonen. Det var kjent at sjømenn på seilaser som kunne gå over to til tre år, ofte ble kraftløse og sløve før de sluknet helt og døde uten noen klar årsak. Slikt fantes det et utall nøyaktige beskrivelser av, og årsaken til denne merkverdige kraftløsheten ble diskutert. Flere teorier ble lansert, blant annet at det var snakk om blyforgiftning. Likene som ble funnet, støttet dette. Da de ble obdusert, viste de tegn til alvorlig blyforgiftning. Det stemte med en ny konserveringsmetode som begynte å bli populær på 1800-tallet. Hermetisert mat.

Svanhildur kikket ned på liket da hun var ferdig med å fortelle.

«Det er en av disse underholdende historiene fra rettsmedisinere,» sa hun. «Skipet seilte av gårde fullastet av hermetikk som var forurenset fordi bly lekket ut av lokkene og ned i maten.»

«Hvorfor forteller du dette?»

«Jeg kom til å tenke på Franklin-ekspedisjonen da de kom med Sigurvin fra isbreen. Han minner meg om sjømennene som de fant frosne i jorda. Det ser ut som om han døde i går.»

Konráð gikk bort til liket, stirret lenge på det og undret seg over jøkelens konserveringskraft.

«Kanskje vi burde begynne å begrave folk oppe på fonnene,» foreslo Svanhildur. «Flytte kirkegårdene opp dit hvis vi ikke utstår tanken på markspiste lik.»

«Smelter ikke isbreene bort litt etter litt?»

«Dessverre,» sa Svanhildur i det samme som et stort stykke is deiste i gulvet og gikk i tusen biter.

Konráð kjørte hjem i den mørke natten og var trøtt da han la seg, men søvnen nektet å forbarme seg over ham. Minnene tynget så han ble liggende våken. Tanken på Sigurvin i jøkelisen var nesten uutholdelig. Glimtvis viste det frosne ansiktet seg for ham. Konráð grøsset.

Det hadde sett ut som om Sigurvins lepper var stivnet i et underlig flir, der han hadde ligget på obduksjonsbordet. De hadde krøllet seg som dårlig skinn slik at tennene syntes, og det hadde sett ut som om han lo Konráð rett opp i trynet, bare for å minne ham på hvordan han hadde mislyktes i å løse saken den gangen.