Elisabeth Hammer

7

Frostrose

Bak høye murer

Personer:

Adeline Meyer – seriens hovedperson, 18 år

Olga Stange – venninne på korreksjonsanstalten, 16 år

Madame Strømme – husbestyrerinne for pikene på anstalten

Vidar Eide – Adelines kjæreste, er på hvalfangst i nord

Berina – pike på korreksjonsanstalten, 17 år

Idunn og Hildur – tvillingsøstre på korreksjonsanstalten, 7 år

Norma – pike på korreksjonsanstalten, 14 år

Tova – pike på korreksjonsanstalten, 13 år

Solfrid – pike på korreksjonsanstalten, 10 år

Herr Gylden – bestyrer på korreksjonsanstalten, også stadslege i Laurvig

Herr Stovner – arbeidsleder på korreksjonsanstalten

Fru Hast – kokke på korreksjonsanstalten

Lensmann Veland

Slik sluttet forrige bok

Adeline rettet seg opp, både ivrig og skuffet på en gang. Hun hadde ikke fått opplysninger om hvem som var hennes nærmeste familie, men nå visste hun hva lensmannen het, og han kjente navnet på mannen som skulle være hennes far. Om hun bare fikk ham i tale, ville hun få svar.

Hun hadde også fått vite at moren var begravet på kirkegården i Horten. Kanskje prest Lomvi, som hadde skrevet attesten da moren flyttet til Tønsberg, også kunne gi flere opplysninger? Det var frustrerende at det kom til å ta år før hun kunne spørre de to mennene, men kanskje hun fikk muligheten til å sende et brev? Om hun fortsatte å hjelpe doktor Gylden på kontoret, og …

Akkurat da tok noen i dørklinken. Raskt bøyde hun seg frem og blåste ut lampen, men det hjalp ikke stort. Personen hadde med seg en egen lykt, og nå ble den holdt opp foran henne.

Hun myste for å se hvem det var, men det var vanskelig nå da hun fikk lyset rett i øynene.

– Neimen, se hvem vi har her, lød en spydig, mørk røst. – Jeg var lei meg for at jeg ikke fikk møte noen av dere pikene da jeg kom tidligere i kveld, og særlig deg, Adeline. Da jeg så at det lyste under døren til doktor Gyldens kontor, var du den siste jeg ventet å finne.

Stemmen endret seg og ble fløyelsmyk og vemmelig: – Og i bare nattserken, med blottede legger, midt på natten, la han til. – En skulle nesten tro at du hadde håpet på å få selskap. Det var synd at jeg ikke tok med meg linjalen.

Da senket han lykten så hun kunne se ham, selv om hun ikke trengte det. Stemmen var så velkjent at et grøss startet på toppen av hodet og forplantet seg gjennom hele kroppen.

Hun stirret rett inn i herr Stovners iskalde øyne.

Kapittel 1

Mars 1878, Stattholder Christian Frederiks Minde, foreldreløse pikers korreksjonsanstalt utenfor Laurvig

Nattemørket lå tett rundt Adeline. Hun hadde blåst ut lampen, og det eneste lyset i rommet kom fra lykten herr Stovner holdt i. Flammen blaffet svakt og ga ansiktet hans et skremmende, hvitt skinn. Han gliste tilfreds med å ha funnet henne alene inne på doktor Gyldens kontor. I bare nattserken.

Adeline slo armene i kors og skuttet seg. Dette var hun ikke forberedt på. Hun visste at det var kommet en ukjent gjest til anstalten, men tankene hadde ikke streifet herr Stovner i det hele tatt. Nå galopperte hjertet i brystet på henne. Frykten gjorde det vanskelig å tenke. Hun slapp ham ikke med blikket og voktet hver bevegelse han gjorde. Han var mindre og spinklere enn hun husket. Det grå håret så tynnere ut enn før, og pannen virket bredere. Skjeggstubbene han hadde pleid å ha på haken, var blitt til et spisst, lite skjegg. Siden han fortsatt smilte, så hun også det sorte hullet der hjørnetannen manglet.

Frykten sendte et grøss gjennom henne, og hun rygget bakover til hun nådde skapet foran vinduet. Lenger kom hun ikke.

Han kom sakte nærmere mens han stirret på henne med glødende blikk.

– Du hadde ikke ventet å se meg igjen, hadde du vel? snerret han. – Du trodde at du var trygg her på anstalten da du oppdaget at madame Strømmes lille snørrvalp av en nevø hadde tatt over min stilling som arbeidsleder, gjorde du ikke?

Adeline svarte ikke. I stedet beveget hun seg sidelengs langs vindusrekken, bort fra ham. Om han fulgte etter, måtte han gå forbi skrivebordet. Da kunne hun kanskje rekke å løpe rundt skrivebordet på motsatt side og komme seg bort til døren. Kom hun seg først ut i korridoren, skulle hun klare å løpe fra ham, og hvis hun nådde helt frem til sovesalen, var hun trygg. Dit torde han neppe å gå. Madame Strømme ville bli rasende om han tok seg en slik frihet, og selv herr Stovner fryktet madame.

Han kom sakte nærmere.

– Jeg har vært syk, fordi jeg ble så skadet av slaget du ga meg. Jeg måtte trekke meg tilbake en stund, sa han og stanset på siden av skrivebordet.

Hvorfor stoppet han der? Hadde han bare gått litt lenger frem, kunne hun prøvd å flykte. Men så forsto hun. Han ville sette fra seg lykten så han hadde hendene fri.

Da han bøyde seg frem, bykset hun frem. Hun rakk å se at han skvatt da hun rykket til og la på sprang. Det tok henne ikke mer enn fire lange skritt, og så var hun fremme ved døren. Herr Stovner kom etter, men han var for sen. Hun la hånden på dørklinken.

Hun ville rekke det! Hun ville … Men nei. Døren var låst!

Hun dro i håndtaket flere ganger, og så var han der. Han grep tak i skulderen hennes og vendte henne rundt.

– Jeg er ikke dum! Jeg visste vel at du ville prøve å flykte! peste han og presset seg mot henne.

Adeline rygget opp mot veggen til hun ikke kom lenger. Ånden hans luktet vondt, og hun vred ansiktet bort fra ham.

– Jeg kjenner deg nå, Adeline Meyer, hvisket han og grep om den lange luggen hennes. Han holdt henne hardt fast, stakk nesen inn i håret og trakk pusten dypt inn.

– Å, dette har jeg savnet, stønnet han. – Jeg har lengtet etter lukten og følelsen av deg! For meg er du som den søteste nektar, og jeg er bien som vil trenge inn og suge den ut, hvisket han hest inn mot halsen hennes.

– Slipp meg til, så kan vi ha det godt begge to. Jeg vet at du vil like det, for du er som et villdyr! Kvinner som deg brenner av attrå, og jeg er mannen som kan temme deg.

Han stønnet igjen og kysset halsen hennes med våte, kalde lepper.

Hun forsøkte å vri seg løs, sparke og slå, men han var større enn henne og mye sterkere.

Hånden hans grep om kjeven hennes. Han prøvde å vri henne mot seg så han kunne kysse henne på leppene, men Adeline brukte alle sine krefter og klarte å forhindre det. Hun fikk noen klamme kyss i munnviken, men nærmere kom han ikke.

– Forbaskede tøyte! freste han hest.

Han slapp kjeven hennes og la heller hånden rundt det ene brystet. Taket var hardt, og smerten sendte tårer opp i øynene. I frykt og frustrasjon skrek hun så høyt hun klarte.

I neste øyeblikk fikk hun hånden hans over munnen. Den smakte av sur tobakk og møkk, og hun brakk seg. Magen var tom, men halsen og munnhulen begynte å brenne av sviende magesaft. Hun slet med å få puste.

Så tok herr Stovner tak i nattserken hennes og forsøkte å dra den opp. Adeline skrek enda en gang mens hun fortvilet knep bena sammen. Han belønnet henne med å kjøre kneet hardt inn i benet hennes. Smerten fikk henne til å flytte på benet, og han vrikket seg inn mellom lårene hennes. Med hoftene presset han henne opp mot veggen, og hun kjente at han ville ha henne. Denne gangen kom hun ikke til å slippe unna. Hun var tom for krefter, og han var nær ved å lykkes.

Da han brått slapp henne og rygget et skritt, ramlet Adeline sammen som en sekk poteter. Hun rakk ikke å undre seg over hvorfor han ga opp, før hun hørte at noen rykket og rev i dørklinken fra utsiden.

– Hva er det som foregår der inne? Lukk opp med en eneste gang! skingret en høy og klar stemme utenfor.

Det var madame! Aldri hadde Adeline vært så glad for å høre henne som nå.

– Et øyeblikk! sa herr Stovner andpustent. Han ga Adeline et sint blikk og la fingeren over leppene. – Hvis du sier ett ord, hvisket han og lot fingeren ta veien på tvers over halsen for å vise hva han ville gjøre med henne.

Adeline nikket at hun hadde forstått.

Herr Stovner rettet på klærne, dro hendene gjennom håret og låste opp.

Madame kom stormende inn i rommet.

– Hva er dette for noe tull? sa hun ergerlig. – Hva gjør dere to her inne?

Hun så fra herr Stovner og ned på Adeline, som hadde rygget bakover til hun satt lent mot veggen.

– Jeg fant henne her, sa herr Stovner. – Hun hadde brutt seg inn på kontoret, utvilsomt for å stjele, og jeg låste døren så ikke hun skulle stikke av før jeg hadde funnet ut av saken.

– Stjele? Madame så befippet fra Adeline og tilbake på herr Stovner. – Vet De om hun har tatt noe?

– Nei, hun rakk det ikke. Da jeg kom inn, så hun på noen gamle dokumenter.

Adeline så rasende på herr Stovner. Han ga henne et skarpt øyekast. Hun husket advarselen hans og bet i seg protestene som brant på tungen.

Madame gikk bort til skrivebordet og så ned på den åpnede mappen som lå der. Blikket hvilte et øyeblikk på den lille tøyposen med ukjent innhold, før hun resolutt lukket mappen.

– Dette får doktor Gylden ta seg av når han kommer på arbeid i morgen, sa hun uinteressert og kom tilbake. – Reis deg opp, Adeline. Det er ikke sømmelig at du valser rundt på anstalten midt på natten i bare serken! Kom med meg.

Adeline reiste seg med en gang.

– Ja vel, men husk hva jeg sa. Hun … begynte herr Stovner, men holdt igjen resten da madame fnøs.

– Jeg hørte Dem, herr Stovner, sa hun kaldt. – Innbrudd og forsøk på tyveri. Jeg skal sørge for at doktor Gylden får hele historien i morgen. Nå bør vel De gå til sengs? De har en stor dag foran Dem i morgen, De som har vært syk så lenge. Helt ærlig så er jeg svært forbauset over at De kommer tilbake og krever å gjenoppta arbeidet så plutselig. Min nevø ble svært forfjamset da han fikk brev fra Dem hvor De ga beskjed, og med så kort frist.

Hun smekket med tungen. – Han fikk brevet i går, samme dag som De dukket opp. Han rakk knapt nok å pakke!

Så det var grunnen til at herr Strømme hadde vært så urolig denne morgenen, tenkte Adeline. Hun husket at han hadde vært opprørt og at han ofte hadde kikket ut i korridoren. Det var herr Stovner han ventet på.

– Det var beklagelig at fristen ble så kort, men jeg fikk nyheter her fra anstalten som gjorde at jeg ville gjenoppta arbeidet nå, svarte han og sendte Adeline et skjevt øyekast.

– Nyheter? Hva slags nyheter snakker De om? Tror De kanskje at min nevø har vanskjøttet stillingen som arbeidsleder i Deres fravær? I så fall tar De skammelig feil! Min nevø har utført arbeidet til doktor Gyldens tilfredshet! Han har vist seg å være svært kapabel og har tatt hånd om oppgavene på meget godt vis. Jeg har ikke hørt doktor Gylden si et eneste negativt ord.

Det hadde Adeline. Den gangen herr Strømme skulle til å fike til lille Klara og doktor Gylden grep inn. Men hun holdt tett om det.

– Min tilbakekomst har ingenting med herr Strømmes arbeid å gjøre, madame, svarte herr Stovner. – Det er personlige forhold som jeg ikke ønsker å utdype, som ligger bak beslutningen om å vende tilbake.

Snakket han om hennes tilbakekomst til anstalten? Adeline ble uvel igjen. Det måtte det være, for andre nyheter hadde han vel ikke fått?

– Nu vel, svarte madame hardt. – Det har jeg vel ikke noe med, men jeg liker ikke måten dette ble gjort på. Er De sikker på at doktor Gylden har godkjent at De skal komme tilbake?

– Ja, madame. Helt sikker, svarte han stødig.

– Jeg har ikke annet valg enn å tro Dem, men jeg kommer likevel til å ta en prat med doktor Gylden om måten dette ble gjort på i morgen.

Madame snurpet munnen og satte blikket i herr Stovner. Han bet tennene sammen og så bort.

– Kom nå, Adeline, sa madame og forsvant ut av døren.

Adeline bykset etter husbestyrerinnen uten å nøle. Nå bærer det vel rett på isolatet, tenkte hun, men det gjorde ingenting. Hun ville heller sitte der enn å tilbringe tid alene med herr Stovner.

Men madame gikk forbi korridoren som førte til isolatet og rett mot trappen opp til andre etasje. Adeline hadde allerede begynt å svinge mot isolatet og måtte snu og løpe etter madame opp trappen.

Madame himlet med øynene da Adeline kom opp på siden av henne.

– Du behøver ikke å se så lettet ut, knurret hun. – Doktor Gylden kommer ikke til å være nådig med deg i morgen. Innbrudd og forsøk på tyveri?

Hun lo kort. – Han kommer til å straffe deg så det synger, og jeg skal nyte hvert øyeblikk av det. I mellomtiden får du ligge søvnløs i sengen og grue deg.

Hun åpnet døren inn til sovesalen og pekte mot Adelines seng.

– Kom deg inn.

Adeline fortet seg bort til sengen, krøp oppi og slapp pusten tungt ut av lettelse da madame stengte døren. Etterpå ble hun liggende og stirre opp i taket, lys våken. Det var ikke fordi hun gruet seg for å møte doktor Gylden, som madame trodde. Tankene streifet ikke anstaltens bestyrer i det hele tatt, de dreide seg alle sammen om hvordan hun skulle holde herr Stovner unna nå som han var tilbake.