Frid Ingulstad, Anne Marie Meyer, Torill Karina Børnes, Yvonne Andersen, Jenny Micko, Stine S. Samuelsen og Synnøve Eriksen

Julestemning

2019

Frid Ingulstad

Når en stjerne faller

Det var julaften 1924. Ute snedde det tett, hustak, gater og trær var allerede kledd i hvitt. I det fjerne kimte klokkene i Sagene kirke julen inn. Ellers var det stille. Forunderlig stille. Fabrikkarbeiderne hadde for lengst gått hjem, bare en og annen ensom stakkar ruslet oppover Sørkedalsveien med sikspensen trukket langt ned i pannen og de forfrosne hendene stukket dypt ned i bukselommene.

I et lite trehus ikke langt fra Akerselva satt gamle Hansine og Elias foran ovnsvarmen og drakk kaffe. På det lille bordet foran dem lå den gamle, broderte juleduken, og i den utskårede lysestaken blafret to små røde lys. På fatet lå noen tynne skiver med julekake. Kaken hadde slumsøstrene vært innom med tidlig på formiddagen. Velsignede slumsøstre! tenkte Hansine. Hva slags julaften skulle det blitt uten dem?

På kjøkkenkrakken midt på gulvet sto et lite juletre. Det var pyntet med norske flagg og remser med glanspapir som barna hadde klippet ut. I gamle dager, da alle ungene var hjemme. Den gangen det var så fullt her at de måtte bære ut juletreet om kvelden for å få plass når alle skulle sove. Hansine smilte ved tanken.

Mens Elias leste juleevangeliet høyt for henne, lot hun tankene fare. Hun husket hver eneste julaften, både de triste og de gode. Hun husket den gangen det var kommet en julemann, utkledd med hvitt skjegg og rød topplue. Han hadde gitt dem et helt kremmerhus fylt av karameller. Ungene hadde vært stumme av forbauselse. Da han hadde gått igjen, hadde de jublet av glede.

Hun husket også den julaftenen da lille, svakelige Mathias utåndet idet kirkeklokkene slo. Da visste hun at Gud hadde tatt ham til seg med det samme.

Juleevangeliet var lest, og stillheten føltes plutselig knugende. Hun var jo vant til at det bare var de to, hvorfor skulle tomheten være tyngre nå enn ellers?

Elias reiste seg møysommelig opp, tuslet bort til vinduet og ble stående og se ut. Hun forsto ikke hvorfor han brydde seg om å stå der, det var ikke annet å se enn den folketomme gaten og de svære fabrikkbygningene der alle vinduene grinte sort mot dem. Som om de gjorde narr av dem, tenkte hun. Narr av det lille juletreet, av de tomme kakeboksene i kjøkkenskapet, narr av den slunkne vedkassa ved komfyren.

«Det går en ensom, gammel stakkar utafor,» sa han, forundret i stemmen.

«Nå? På selveste julekvelden?» utbrøt Hansine forskrekket. «Hadde vi hatt noe å by ham, kunne vi bedt’n inn, men julekaka er alt vi har.»

Elias brummet til svar.

En lang stund var det taust mellom dem, så kom det forbauset: «Der kommer’n igjen! Han glaner og glor som om’n leiter etter no’.»

Hansine reiste seg langsomt opp. Ryggen verket og bena var stive. «Jeg håper det ikke er en av det tyvaktige slaget.»

Elias lo. Det var ikke ofte han lo nå om dagen, tenkte hun. «Da blir’n nok skuffet. Her er det ikke stort å ta. Nei, der forsvant’n! Det var rart.»

Hansine stilte seg ved siden av ham i vinduet. Været hadde letnet, det snedde ikke lenger. Månen snek seg så vidt frem mellom skydekket.

Akkurat i det øyeblikket så hun en stjerne som falt.

«Når en stjerne faller …,» begynte hun, skremt med ett. Hun visste hva det betydde. Når en stjerne falt, skulle noen dø.

«Når en stjerne faller, vil det skje noe stort,» sa Elias.

«Det var ikke det dem sa, de gamle.»

«Nei, men det er slik jeg trur atte det er,» svarte Elias bestemt.

En lang stund ble de stående der, tause, og stirre ut i stillheten. Snart var det julenatt. Snart skulle stjernen skinne over Betlehem, og det store underet ville skje …

Det var nesten så Hansine kunne se det for seg, det uventede, sterke lyset som plutselig bredte seg over himmelen. Og engelen …

Det måtte være det Elias tenkte på da han sa at noe stort ville skje.

Hun kom ikke lenger i tankene sine, for i det samme kom noe til syne i nattemørket. Det var en hest og vogn, og dombjellen klang så klart og stemningsfylt i den ellers så stille gaten.

«Det må væra fint folk på vei hjem fra kirken,» sa hun.

Elias humret. «Fint folk?» gjentok han. «Hvor skulle dem komme fra?»

Hansine tidde. Et øyeblikk befant hun seg et annet sted, i en gate, i en by, i et land langt, langt der borte, på den andre siden av havet. Dit alle ungene unntatt Jens Kristian, den yngste, hadde reist for over tretti år siden. Den gangen Elias ga opp slitet og fornedrelsen som husmann og søkte arbeid i hovedstaden.

Siden hadde de ikke sett barna. Ingen av dem. Det kom brev en gang iblant, men det ble sjeldnere og sjeldnere. Fra Jens Kristian hørte de aldri noe, men det kunne de ikke vente. Australia var enda lenger borte enn Amerika.

«Han kjører sakte,» sa Elias, forundret i stemmen.

«Det er vel tungt føre. Han burde hatt meier på vogna i dag.»

«Jeg lurer på om det er vognmann Karlsen?»

«Nei, han har ikke så fin vogn.»

«Kanskje det er doktoren som skal til verksmesterboligen. Var’e ikke du som sa atte Jensine er dårlig?»

«Jo, men det er alltid noe rart med henner. Jeg skjønner ikke hva som foregår der nere. I går møtte jeg Vidar, han så ikke glad ut. Johan og Elise har fått radioapparat, fortarte’n. Hele familien hadde vært samla oppe i den lille stua i Maridalsveien for å høre på.»

«Radioapparat …,» gjentok Elias med stemmen fylt av undring. «Det må væra rart … Fremmede stemmer inne i stua hos en sjæl …»

«Rosalind, jentungen, er blitt tre år, kanskje det er henner som må ha doktor? Jeg lurer på hvem som er far te ungen. Er’e Vidar, trur’u? Eller er’e tater’n?»

Elias gryntet til svar.

«Hu falt ner loftstrappa, fortarte leieboer’n. Marcus Moen, heter’n. Jensine blei vettskremt, hu trudde atte ungen ville bli som søstra te Torunn, Gunnhild, som er stum.»

Elias sa fremdeles ikke noe.

«Det er’ke godt å veta når man lander med huet først. Det er synd på ungen. Elise grein, sa leieboer’n. Hu er så nærtagenes, hu Elise, forfatterinna. Det er kanskje derfor hu skriver bøker. Så får’a skrivi ner alt det vonde huet er fylt a.»

«Det gå’kke an å skrive ner det huet er fylt a’, skjønner’u vel.»

«Jo’a. Det trur jeg. Jeg burde ha skrivi det ner, jeg og. Om Jensemann som blei akterutseilt i Melbourne og blei værandes der. Om Sofie, Maren, Kasper, Syrine, Jonas og Olai som trudde atte parradiset lå på den andre sia a Atlanter’n, men som oppdaga atte det var slit og tårer, sjukdom og romlende mager der og.»

«Det var før i tia, det, Hansine. Nå blir’em mette hver dag.»

«Trur’u det er sant, a, Elias? Du tru’kke dem ljuger for å spare vårs?»

«Nei, jeg trur’em eter seg mette hver dag og har automobil og radioapparat, elektrisk kom’fyr og lamper i alle rom.»

Hansine så på ham med store øyne. «Trur’u virkelig det?»

Elias nikket. «Ja, det er bare vi arbeiderane på fa’brikken som tjener for lite nå for tia. Vi burde gå te streik, slik som fyrstikkjentene gjorde for over tredve år sia.»

«Di’rektøren har sikkert flesk på bordet og pakker under juletreet.»

«Jøss, ja. Han har hushjælp og barnepike og bløte sofaer og varme i alle rom. Innlagt vann har’n åsså. Til og med badekar, Hansine! Hva ville du ha sagt til det?»

«Å, himmel og hav! Da hadde jeg trudd jeg var kommet te himmeriket!»

Elias strakte plutselig hals. «Nå stanser’n! Rett utafor stua til jordmor Lagerta. Kanskje det er en som ska’ føde på selveste julekvelden?»

«Å, stakkars!» utbrøt Hansine forferdet og husket den gangen Maren kom til verden 2. juledag, og Lagerta var i juleselskap hos doktoren.

Elias snudde seg og tuslet tilbake til ovnskroken. «Det er kaldt,» sa han. «Jeg fryser på beina.» Han tok frem fløyten i jakkelommen og begynte å spille «Jeg er så glad hver julekveld».

Hansine hentet ullteppet i sofaen og la over knærne hans. Deretter gikk hun ut på kjøkkenet for å sette over kaffekjelen én gang til. Den ble tynn, kokt på gruten, men den varmet likevel.

«Husker du Jensemann den gangen han hadde tjent noen øre som visegutt og hadde kjøpt sukret ‘flesk’ hos tobakkshandler’n?» sa Hansine med ett og lo ved tanken. «Han ga meg det i julegave og hadde skrevet et dikt:

Til mor fra Morten mus

med takk for mat og hus»

Elias humret. «Ja, han var skrivefør, han Jens Kristian.» Han lente hodet tilbake. «Og husker du da Fredrik hadde laget spekefjøl som var så skeiv atte pølsa trilla av?» sa han og lo. «Og Nils som mista brødskiva i stampen etter at alle hadde fått seg et bad! Men spise den opp, det gjorde han. Det var gutten sin, det!»

Hansine sukket tungt. «Det var glade dager. De beste åra i livet.»

Elias nikket. «Men du sleit fælt, Hansine. Du må’kke glemme det.»

Hansine måtte tørke bort en tåre. «Spill en julesang til, da, Elias!»

Og Elias tok frem fløyten sin igjen og spilte «Her kommer dine arme små», alle åtte versene.

Imens var Hansine igjen tilbake til den gangen stua var fylt av unger, og det lød lyse, glade stemmer og latter fra hver krok. De tunge stundene, de hadde hun glemt.

Hun husket den julekvelden da de plutselig hørte noe skrape mot gangdøren akkurat da de skulle gå rundt juletreet. Treet, som måtte ha vært like lite som i år for å gi plass til alle sammen, og som sto på krakken da som nå, husket hun bare som noe stort og lyst og gildt, med nyklippet glanspapir og stjerner av halm. Utenfor døren sto en fremmed katt og mjauet hjerteskjærende. De slapp den inn i varmen, og den ble hos dem til den døde to år senere. «Det er den beste julekvelden jeg har opplevd,» husket hun at Syrine sa. De hadde kjælt med katten hele kvelden.

Akkurat da Elias var ferdig med å spille, hørte de dombjellene utenfor igjen. Lyden var sterkere nå enn i sted.

Elias reiste seg opp, lettere enn sist, og hastet bort til vinduet. «Jammen er’n ikke utafor her ennå!»

Hansine drakk begjærlig den siste kaffeslurken, satte koppen fra seg og gikk bort til ham. Like borte i veien kom hesten og vognen langsomt mot dem. Den måtte ha stått utenfor hos Lagerta en god stund. Det var ikke annet lys enn den enslige gatelykten utenfor, men den hjalp dem til å skimte både hesten og vognen.

Lyden av dombjeller stilnet.

«Han stanset!» utbrøt Hansine. «Hva i alle da’er vil’n her?»

«Det må væra noen som har kjørt feil. Det er ingen her i strøket som har råd te å kjøre med vognmann.»

Begge sto stille og stirret.

«Var’e ikke det jeg sa?» utbrøt Elias da de skimtet en herremann som kom ut av vognen. Han sto stille og så seg rundt, som om han ikke visste hvor han skulle.

«Jeg får kanskje gå ut og si atte’n har tatt feil. Han må blande sammen Maridalsveien og Sørkedalsveien.»

«Men en sånn fin herremann skal vel ikke til et av disse småhusa her i strøket.»

«Nei, det er rart. Og så sto vogna så lenge utafor hos Lagerta!»

«Er’e noe kvinnefolk i vogna, trur’u?»

«Jeg veit ikke.»

«Er’n helt aleine? Åsså stansa’n hos jordmora? Nei, her må det væra noe muffens.»

«Kanskje’n skulle hente Lagerta og kjøre henner til en annen plass, åsså var’a ikke hjemme.»

«Men åffer stansa’n akkurat utafor her hos vårs? Jeg kan ikke ta imot en unge, Elias!» utbrøt hun skremt. «Det må du si te’n! Jeg er altfor gammal, og jeg har glømt åssen det var.»

«Ja, ja, ja! Ta’re med ro. Jeg tru’kke denna karen er på jakt etter ei jordmor, jeg trur’e må væra no’ helt anna.»

«Hva mener’u med det?»

«Du så jo stjerna som falt.»

«Ja, og du sa atte det betyr atte noe stort vil skje.»

«Åsså betyr’e atte du kan ønske deg no’.»

«Gjorde du det, a, Elias?»

«Ja, visst gjorde jeg det!»

Det ble taust mellom dem. Elias sto helt stille og stirret ut på omrisset av den fremmede.

«Nå tar’n et skritt rett mot stua vår!» kom det opphisset fra Hansine.

«Ja, og nå tar’n et skritt tel. Jeg trur jeg må gå ut te’n, jeg, Hansine.»

«Bare det ikke er no’lureri. Husk atte jeg bare har deg, da, Elias. Jeg kan’ke klare meg her aleine.»

Elias svarte ikke, han gikk bort mot døren med tunge skritt. Nå nølte han litt, så satte han opp farten.

Hun hørte ham gå ut i gangen og åpne døren. Nå gikk han ut og lukket døren etter seg.

Hansine foldet hendene.

Nå kunne hun så vidt skimte ham. Én var plutselig blitt til to.

Hun holdt pusten og lyttet. Hørselen var blitt dårlig med årene, men hun kunne høre noen mannsstemmer.

Det varte og det rakk. Hvorfor kom ikke Elias inn igjen?

Endelig der hørte hun en lyd. Var det ikke stemmer hun hørte? Hadde Elias tatt med seg den fremmede inn likevel? Hun så seg rundt. Så rommet med fremmede øyne. Det så stusslig ut. Filleryen på gulvet var frynsete i kantene. Den gamle sofaen var slitt. Gardinene var stoppet flere ganger. Juletreet manglet et par grener, men det var den beste busken Elias hadde funnet.

Skrittene nærmet seg, men Elias og herremannen sa ikke noe lenger. Hun glattet på forkleet og ønsket at hun hadde tatt på seg det fine strikkesjalet, men hun hadde ikke hatt hjerte til å bruke det når det bare var de to. Elias la ikke merke til hva hun hadde på seg. Han hadde ikke sett at hun hadde mistet den ene tanna engang.

Døren gikk langsomt opp, og Elias kom inn, etterfulgt av en fremmed.

Hansine så forlegent på den fremmede herremannen, før hun slo blikket ned. Han måtte minst være fabrikkeier, så fin som han var, tenkte hun. Da slo en tanke brått ned i henne. Kanskje han skulle til direktøren på Frysja ullvarefabrikk? Den store villaen hans oppe i Maridalsveien, like ved politistasjonen?

Siden de to ikke sa noe, var det best å hjelpe til. Elias var vel blitt så forundret over det fine besøket at han ikke fikk frem et ord.

«Jeg trur herren har kjørt feil,» sa hun. «Huset te di’rektøren er like ovafor mjælkebu’tikken på hjørnet av Sagveien og Maridalsveien. ‘Magda på hjørnet’, heter’n. Villaen ligger to hus føre polti’stasjon.»

Den fremmede smilte. Til sin forundring syntes Hansine så tydelig at han ble blank i øynene. Kanskje han ikke tålte røyken fra svartovnen.

«Du får se litt nærmere på denna karen her, da, Hansine,» sa Elias. Han var grøtet og annerledes i stemmen enn han pleide. Akkurat som om’n grein mens han flirte. Hvordan kunne han flire når han sto ansikt til ansikt med en av de fine? tenkte Hansine og ble skamfull på Elias’ vegne.

Hun skottet forlegent bort på fremmedkaren. Det var liksom noe kjent, men samtidig var hun sikker på at hun aldri hadde sett ham før.

«Jeg skal ikke til direktøren på Frysja ullvarefabrikk,» svarte han med melodiøs stemme. «Jeg leter etter moren og faren min.»

«Men jøssenavn!» utbrøt Hansine forskrekket. «Har’em gått seg bort?»

Hun tenkte på gamle Oline og Gustav, som var plassert av Fattigkassa på en gård på landet, fordi hodet hadde «skrumpa inn som resten av kroppen», som det ble sagt.

Fremmedkaren ristet smilende på hodet. «Nei, det er nok heller jeg som har glemt hvordan det så ut her,» svarte han mens han ble stående og se på henne med et merkelig, mildt uttrykk i ansiktet.

Hun likte ikke at han så på henne, hun visste godt hvordan hun så ut. Håret var blitt tynt og grått, og hun hadde så mange rynker i fjeset at hun så ut «som et innskrumpa eple», som Lorang ved brua hadde sagt her en dag. Han var av det gretne slaget, han Lorang.

«Du synes ikke det er noe kjent ved gjesten vår, da, Hansine?» spurte Elias og hørtes utålmodig ut i stemmen.

Hun våget å gløtte opp igjen og iaktta ansiktet til den fremmede. Han hadde tatt et skritt nærmere der parafinlampen sto. De hadde en lyspære hengende i taket, men de pleide ikke å bruke den, for de sparte på strømmen. Nå så hun at han hadde pene øyne, nesten like pene som øynene til Jens Kristian. Selv fremmede hadde bemerket den vakre blåfargen guttungen hadde på øynene sine.

«Jeg skulle kanskje ha kjent igjen herren, hvis han har vært her før, men jeg ser ikke så godt lenger, og det er så mørkt her inne på denne årstia.»

Han smilte, og plutselig skjedde noe rart inne i henne. To stemmer hvisket noe, og den ene motsa det den andre sa. «Det kan vel ikke være …?» spurte den ene. «Ikke skap deg, Hansine!» protesterte den andre. «Det er ikke mulig,» fortsatte den. «Elias har sagt det. Det kan aldri skje. Det er altfor langt. Det ville ta måneder å reise helt fra Melbourne til Kristiania!»

«Det er meg. Sønnen din. Jens Kristian.» Stemmen til den fremmede sprakk. «Det er meg, mor! Jeg har kommet hjem!»

Alt i rommet begynte å bevege seg rundt. Hun måtte støtte seg til en stol, var redd hun skulle falle i gulvet. Han var en skøyer, denne fremmedkaren. Selvfølgelig var det ikke Jens Kristian! Det var ikke mulig, hadde jo Elias sagt.

Likevel smilte hun og glemte tanna som var borte, mens tårene begynte å trille nedover de skrukkede kinnene. «Er det virkelig deg, da, Jens Kristian? Du lurer meg ikke?»

Han slo armene om henne og lo inntil øret hennes. «Jeg lurer deg ikke, mor. Det er meg, Jens Kristian. Jeg er kommet for å bli.»

Hun trakk seg ut av armene hans og ble stående og stirre vantro på den staute skikkelsen foran henne. Nå så hun det, mer og mer. Tennene. Den litt skjeve nesen. Øyebrynene som nesten vokste sammen over neseroten. Det kunne ikke være noe lureri. Fremmedkaren var hennes egen sønn! Lillegutten som dro til sjøs da han var femten år og aldri hadde vist seg siden!

Hun vendte seg forfjamset mot Elias. «Det er Jens Kristian, er det ikke?»

«Jo, visst er det Jens Kristian! Det ser du vel?»

«Men åssen …?»

«Du husker vel stjerna som falt? Det betyr ikke sorg, Hansine. Det betyr at noe stort vil skje. Og atte du kan ønske deg no’.»

«Gjorde du det, a, Elias?»

«Ja, visst gjorde jeg det. La guttungen komme hjem! hviska jeg.»

Hansine kjente at øynene hennes plutselig sto fulle av tårer. Før hun rakk å stanse dem, silte de nedover kinnene. Hun lente seg inn mot «fremmedkaren» og ble stående med ansiktet trykket inn mot den varme brystkassen hans til det ikke var en tåre igjen. Han holdt henne tett inntil seg uten å si et ord. Da Hansine endelig løftet på hodet, fikk hun se at det trillet en tåre nedover kinnene hans også.

«Men vi har bare julekake!» snufset hun.

Jens Kristian lo. «Nei da, vi har ikke bare julekake, vi har en hel kasse full av mat!»

Mens Hansine tente opp i vedkomfyren, fylte Jens Kristian opp vedkassen med ved, tryllet frem to parafinlamper til og tente dem før han satte levende lys i tre andre staker.

«Nå blir det jul!» utbrøt han glad og la to kubber til inn i svartovnen. Elias skulle til å protestere, det hadde minket fælt på vedstabelen i vedskjulet i det siste. Men han sa ikke noe, fulgte bare sønnen forundret med øynene.

I gangen sto alt det som vognmannen hadde båret inn da Jens Kristian kom. Det var en kasse full av matvarer, en amerikakoffert full av klær, to store lodne ulltepper, og til og med et gulvteppe som var rullet sammen og pakket i avispapir!

Elias stirret vantro på alt det Jens Kristian pakket ut og viste frem.

«Ribben kjøpte jeg i formiddag,» sa Jens Kristian og lo. «Surkålen ligger i den trebutten der, og til dessert har jeg kjøpt napoleonskake.» Han pakket ut og pakket ut, mens Hansine fant frem gryter og stekepanne og satte dem over varmen.

«Er det virkelig deg, Jens Kristian?» utbrøt hun for minst femte gang.

Han lo. «Det er virkelig meg, mor, og nå blir du ikke kvitt meg igjen.»

Etter hvert fikk de høre sønnens historie, som var både god og vond på samme tid. Bare et par år etter at han slo seg ned i Australia, viste det seg at kjæresten hans skulle ha barn. Han var knapt fylt atten år da han giftet seg med sin Melanie, og de hadde fått tre barn sammen. Men plutselig fikk Melanie brystvondt, og etter bare to uker døde hun. Nå var barna voksne og ute av redet. Han hadde tidlig fått arbeid i et stort firma som solgte maskiner, hadde rykket opp etter hvert og fått en godt lønnet stilling. For noen måneder siden hadde han vunnet en stor sum penger i et lotteri og hadde bestemt seg for å forlate Australia for godt.

Det ble helt stille i rommet da han var ferdig med å fortelle.

«Men du må jo ha et arbe?» kom det forundret fra Elias etter en stund.

Jens Kristian ristet på hodet. «Nei, jeg behøver ikke, men hvis jeg vil, kan jeg sikkert få noe å gjøre her i byen. Jeg har gode attester.»

«Men hvor skal du bo? Det er ikke lett å få leilighet i disse dager.»

Jens Kristian smilte. «Jeg tenkte jeg skulle få lov til å bo her? Jeg kan pusse opp kvisten. Ja, hele huset skal bli som nytt!»

Hansine sendte Elias et forundret blikk. «Jeg trur’e må væra den stjerna som falt, jeg, Elias.»

Elias nikket. «Selvfølgelig var’e stjerna som falt!» sa han bestemt.

Frid Ingulstad er en av Norges mest leste forfattere. Hun ble født i Oslo i 1935 og er fortsatt aktiv som forfatter. Frid har skrevet over 200 bøker – alt fra barnelitteratur, nissebøker, faktabøker og historiske romaner, både serier og enkeltstående verk. I tillegg til Sønnavind, som kanskje er serien hun er mest kjent for, har hun skrevet serier som Ingebjørg Olavsdatter, Ildkorset og Kongsdøtrene.