Solveig Sundset

8

Himmelbrann

Det femte vitnet

Personer

På Hofstad

Kristin Johannesdatter Hofstad

Johannes Hofstad, Kristins far (død)

Margit Hofstad, Kristins mor (død)

Sigurd, Kristins lillebror

Marthe, Kristins lillesøster

Andre

Bertine Land, hushjelp

Ingebor Vik, husholderske

Lauritz Einarsen, skipsbygger

Greger Einarsen, Lauritz’ sønn

Louise Einarsen, Lauritz’ datter

Jeremias Lund, huslærer

Aslag, dreng (død)

Lensmann Truelsen

Thorvald Broch, skogeier

Theis Broch, hans sønn

På Jarlsberg gods:

Herman Müller, hussekretær

Ebrikka, husmor

Lina, Ebrikkas datter

Nikoline, Trulte, Anne, Isa og Gunvor, tjenestejenter

Martin Nytind, stallmester

Halvor Nytind, Martins sønn, stallkar

Herr Hedmann, «den gamle»

Slik sluttet forrige bok:

Kristin så opp mot det mørke stalloftet. «Halvor? Er du der?»

Det tok litt tid før det kom noe svar. «Her er bare nisser og skrømt. Hvem er det som spør?» sa han med tilgjort stemme.

Hun lo. «Det er det underjordiske skrømtet som er kommet for å besøke deg!»

Øyeblikket etter tittet han over kanten. «Nå, er det det skrømtet,» sa han. «Du får vel komme opp, da. Du har med deg en kurv, ser jeg?

«Ja, Halvor Nytind, det har jeg. Og du skal spise rubbel og bit, så du får styrken igjen. Den kommer du nemlig til å trenge!»

Han lo ned til henne og strakte hånden ut etter kurven. «Så det mener du?»

Hun rakte den opp til ham og klatret etter. «Hver bidige lille flik av den kommer du til å trenge. Så, flytt på deg nå. Slipp meg opp.»

Da hun fikk overkroppen over stigen, grep han henne om håndleddene og trakk henne opp og inn på gulvet. Han tok henne i armene sine og så henne dypt inn i øynene.

«Er du her nå, Halvor?» Stemmen hennes var hes.

«Ja,» sa han. «Nå er jeg her.»

Og i blikket hans så hun at han mente det.

Kapittel 1

Jarlsberg, mars 1784

Halvor støttet seg opp på albuen og så ned i Kristins ansikt. Øynene hans glødet grønnlig i halvmørket. Luggen hang ned over øyenbrynene hans. Nå så hun et lite, rødt rift, han måtte ha fått det etter barberingen kvelden før. Hun strøk en finger tenksomt langs det. Leppene hennes føltes hovne, hun hadde ikke klart å slutte å kysse ham.

«Tenk at vi er her,» sa hun lavt.

Han smilte. «Det er som i en drøm.»

«Om du bare visste hvor mye jeg har savnet deg!» Hun merket at stemmen hennes var tykk av følelser. Hvordan hadde hun klart å holde ut uten ham? Det virket ufattelig nå. Hun la hendene om ansiktet hans og så ham inn i øynene. Det var en uro der, en nesten usynlig, flakkende flamme. «Hva er det som ligger deg på hjertet?» spurte hun lavt.

Han sukket. «De vil nok ikke slippe meg uten videre,» sa han og så ut i luften.

Hun heiste seg opp på albuen. «Men de har jo alt vært her, Halvor, og jeg så ved selvsyn at herr Müller sendte dem bort. Tror du ikke at du er trygg da?»

«Neimen om jeg vet.» Han plukket fraværende opp et strå fra gulvet. «Det vil nok ta en stund før jeg kan vise meg utendørs igjen.»

«Mener du at de venter på deg et eller annet sted? Men det kan de da ikke! Eller kan de det?»

«Det er en alvorlig forbrytelse jeg har gjort meg skyldig i, Kristin, og jeg ber hver dag om at overfallsmannen vil overleve. For hans skyld, ikke min. Og så er det rømmingen. Jeg kan ikke tro at de gir opp og vender tilbake med uforrettet sak.»

«Kjære Halvor, du gjorde jo bare det som var rett! Du mente ikke å skade den mannen.»

Han fnøs. «Neimen om jeg vet, det var bare … Det var ditt ansikt jeg så i den jenta, Kristin.»

Hun la armene om ham. «Men nå er vi sammen, Halvor, og nå vet du hva det var, dette med Theis Broch. Å, Halvor, at du i virkelig kunne tro …»

Han så beskjemmet ned. «Det er da ikke til å undres over at jeg ble forvirret av alt som hendte? Men jeg burde ikke ha mistrodd deg, om du aldri så mye ble med i vogna hans.»

«Nei. Men jeg tilgir deg, slik som du har tilgitt at jeg ikke kunne fortelle deg hva som virkelig hendte. Jeg burde ha fortalt deg alt sammen med en gang, men jeg var for oppslukt av mine egne problemer.»

Han la hånden sin over hennes. «Alt ble mye klarere for meg i fengselet, Kristin. Ensomheten og kulden skjerpet tankene, og det sto klart for meg at jeg elsker deg.» Igjen senket han ansiktet ned mot hennes, og med leppene sine tok hun ham imot.

*

Hun følte seg som en dansende flamme, der hun beveget seg omkring i kjøkkenet. Alt det vonde var som blåst av henne. Det var som om hjertet hadde lagt seg til ro for første gang på måneder.

Ryktene hadde naturligvis spredt seg i rasende fart, annet var ikke å vente. Det summet overalt, lavmælt og ivrig. Først nå gikk det opp for Kristin at det bare var hun som hadde sett Halvor etter at han kom tilbake, derfor manglet det ikke på fantasifulle teorier om hva som hadde hendt.

«Jeg hørte at han falt av hesten og skadet seg,» sa Anna.

«Tenk om han ble dratt etter gampen?» sa Trulte med store øyne.

«Jeg har hørt at han ble skutt,» sa Gunvor nølende.

«Hva, skutt? Nei, det ville vi ha hørt!»

«Vi får nog snart vite sannheten,» sa Isa mutt, hun var allerede lei alt oppstyret.

«Det er vel slutt på å arbeide i stallen nå, da, Kristin,» sa Nikoline sukkersøtt. Hun sto og plukket hønsene som herskapet skulle ha til middag.

«Ja, det får vi tro,» svarte Kristin lett. Det skulle mer til enn Nikolines nålestikk for å ta fra henne den gode følelsen. Var det av gammel vane Nikoline fortsatte å terge henne? Opptok ikke den selvhøytidelige løytnanten tankene hennes like mye lenger? Kristin forsto at hun fortsatt måtte være på vakt. Nikoline var troende til å ruge på noe over lang tid, for så å slå til når man minst ante det.

Tankene hennes var stadig på vandring mens hun utførte de vante arbeidsoppgavene. Nå satt hun med kjeleskrubben i hånden, men hun hadde ingen erindring om å ha helt varmt vann i kjørelet. Tiden drev av sted mens tankene hennes var hos Halvor, og hun kunne ikke vente med å komme seg ut og gå til ham.

Hun gløttet ut av vinduet. Det var en annen blåfarge i luften nå. Den hvite, stillestående disen hadde trukket seg tilbake og tatt med seg den verste kulden. Solens stråler varmet der de falt inn gjennom vindusrutene, og et forlokkende løfte om vår drev om husveggene.

Oppstyret begynte neste dag. Ryktene om at det fantes en gammel tunnel under eiendommen, fløy fra munn til munn. Løytnant Schöne hadde samlet sine menn ute på plassen. Soldatene viste ingen tegn til hastverk, og var utstyrt med spader, og ikke geværer.

«Sku’ likt å vite åssen tunnel dem skal ned i,» sa Trulte.

«Nånting fra gammalt av, kan jag tenke,» sa Isa og fortsatte uinteressert med sitt.

«Tror du løytnanten din er mørkredd, Nikoline?» ertet Anna.

Nikoline bare fnøs og lente seg nærmere vinduet.

Ebrikka kom inn. «Dere får sette på storgryta og gjøre klart til grøt,» sa hun. «Vi skal fø et helt arbeidslag, de skal spise sammen med soldatene. Isa, jeg tror vi skal lage fleskesuppe også. Kokte du kraft på slaktebeina i går?»

Isa svarte bekreftende, og gikk bort til kjellerluken. «Kristin, kan du ta imot, så sender jag upp?»

Kristin skylte den nyskrubbete gryta og reiste seg, mens Isa forsvant ned i kjelleren med en lykt i hånden. Kristin fulgte det ulne lysskimmeret med øynene etter hvert som Isa beveget seg rundt. Synet av lyset i mørket, og den rå, kalde lukten der nede fra, satte henne straks tilbake til den skremmende tunnelen. Hun grøsset, og tvang seg til å tenke på noe annet.

Snart hadde de fått opp tre tunge glasskrukker fulle av kraft. Det stivnede fettet fikk det til å se ut som om de var fulle av melk. De bar dem inn og satte dem på benken ved siden av ovnen. Kristin fylte en gryte med vann og satte den over varmen. Hvis de skulle få kraften til å bli flytende, måtte krukkene stå i vannbad en stund. Isa var allerede i gang med grøtkokingen. Den var raskt klar, og kunne stå på småglør mens de laget suppen.

Kristin la mer ved i ovnen, og oppdaget at vedstabelen i hjørnet var halvtom. «Jeg går etter ved,» sa hun, og ventet ikke på svar. De andre var sikkert bare glad til, for det var fortsatt så kaldt at ingen gikk ut hvis de kunne unngå det. Men Kristin hadde grunn god nok.

Hun trakk den lille håndkjerra etter seg mot den store løa, der bryggerhuset og vedskjulet lå. Rett ned til høyre lå stallen. Den ene dørfløyen sto halvåpen. Det var uvant å se den slik, etter en lang vinter der alle luker hadde vært samvittighetsfullt skalket. Hun så ingenting der inne, siden hun selv sto i lyset. Langsomt gikk hun mot løa. Så Halvor henne innefra stallen, tro? Hun ranket seg og smilte, før hun gikk over terskelen og begynte å laste ved på kjerra.

Straks den var full, trakk hun den ned mot stallen. Hun skyndte seg, i håp om at ingen skulle se hvor hun var på vei. Ikke at det var så farlig, hun kunne bare si at hun skulle levere ved til stallen også. Men det var best om hun kunne unngå det. Diskresjon var viktigere enn noen gang.

Ute på plassen fikk hun øye på herr Müller og kammertjener Ruge. De var så godt påkledd at det tok litt tid før hun gjenkjente dem. De sto sammen med løytnant Schöne og så på et papir som han holdt opp for dem. Et kart? undret hun. Herr Müller så fra papiret til landskapet, og pekte ut mot jordene. Kristin kunne ikke høre hva de sa, men hun så at to grupper med soldater satte seg i bevegelse i den retningen. Hun antok at de fortsatt lette etter mannen med arret, men hittil hadde ingen sett snurten av ham.

Hun satte fra seg kjerra utenfor stalldøren og smatt inn. Mørket var skumt, før øynene fikk tak i de vante omgivelsene. Av og til føltes det som om hun hadde levd et halvt liv i denne stallen. Hun kunne ta seg frem her inne i blinde.

«Kristin!» Gleden i Halvors stemme fikk henne til å bli varm. Han slapp noe fra seg og kom raskt mot henne. Hun gikk ham i møte, men han omfavnet henne ikke. I stedet la han håndflaten varsomt mot brystet hennes og skjøv henne litt fra seg. Over skulderen hans så hun Martin. Det var derfor. De måtte ta seg i akt. Likevel glødet øynene hans, og hun var sikker på at hennes gjorde det samme. Varmen fra ham, den hete pusten hans … Det var vanskelig å beherske seg.

«Kristin? Så hyggelig,» sa Martin. Han kom langsomt nærmere, som for å gi dem mest mulig tid.

«Jeg skulle hente ved, og så tenkte jeg at dere kanskje trengte et fang?»

«Det var hyggelig av deg. Ja, her fyres det, kan du tro! Alt brennbart er velkomment.» Halvor kremtet. «Hvordan er det å være tilbake i kjøkkenet?»

«Å, du vet. Det samme gamle.» Hun lo.

Martin tømte kjerra og begynte å stable veden i vedbingen.

Halvor så ned på støveltuppene sine. Farens nærvær gjorde ham litt beklemt, forsto Kristin. De hadde ennå ikke funnet et språk for det hverdagslige, de var oppslukt av begjæret og nærheten. Småprat var ikke viktig for dem – ennå.

«Vel,» sa hun. «Jeg ser dere kanskje til måltidene?»

Halvor nikket smilende. «Ja, det er klart!»

«Det er fint.» Hun stjal seg til å stryke over hånden hans. De vekslet blikk, og hun smilte skjelmsk og skyndte seg ut igjen.

Hjertet dirret av kjærlighet da hun trakk kjerra tilbake til løa for å fylle den på ny. Arbeidet gikk som en lek. Så oppstemt var hun, at hun tok seg tid til å plukke med seg en stor haug never som hadde falt på gulvet under vedkløvingen. Neveren sparte mye tid når de skulle tenne opp. Hun la den under det nest øverste laget med vedkubber, og stablet noen flere kubber oppå for å holde den på plass. Så trakk hun kjerra tilbake over plassen.

Sant å si hadde hun også behov for å snakke med Martin på tomannshånd. Det som var blitt sagt om at maktens menn kanskje kretset rundt som rovfugler der ute, rede til å slå ned på Halvor så snart han viste seg utenfor eiendommen, hadde ikke sluppet taket i henne. Var det virkelig slik? Det var ingen annen enn Martin hun kunne spørre, ingen andre som kunne blandes inn, og kanskje heller ingen andre som kunne gi henne noe svar.