Pia Pedersen

10

SKJEBNESTIER

I skogens dyp

Personer:

Nergården

Lovise (f.1893)

Signe, Lovise og Amunds datter (f.1911)

Johan, Lovises ektemann (f.1888)

Lars, Lovises bror (f.1891)

Fredrik, husbonde, Johans far (f.1863)

Elsa, hans kone (f.1868)

Ola, Fredrik og Elsas sønn, død (f.1890)

Magda, Olas kone (f.1890)

Lille-Elsa, Ola og Magdas datter, død (f.1911)

Mari, Fredrik og Elsas datter (f.1891)

Margrethe, Fredrik og Elsas datter (f.1893)

Ingeborg, Fredrik og Elsas datter (f.1896)

Kjersti, Fredrik og Elsas datter (f.1899)

Glomstad

Laurits, Lovises kjødelige far (f.1867)

Petra, Lovises halvsøster (f.1904)

Hildur, Lovises farmor (f.1840)

Solenga

Gudmund, Lovises fosterfar (f.1856)

Johanna, Lovises fostermor, har tilhold på en epilepsikoloni (f.1859)

Hella

Konrad, husbonde og enkemann, Amunds onkel (f.1855)

Olafsen (i Kristiania)

Betzy, Konrad Hellas søster (f. 1867)

Aage, hennes mann (f.1864)

Amund, deres sønn (f.1889)

Inger, hans kone (f.1889)

Olaug, Amunds søster, oppholder seg på Nergården (f.1899)

Plassen

Per, bror til Gudmund Solenga (f.1857)

Brita, hans kone (f.1860)

Håkon, Per og Britas eldste sønn (f.1885)

Karoline, hans kone (f.1887)

Viktor, Per og Britas sønn (f.1888)

Andre

Jette Bergseth, bygdas slarvekjerring (f.1860)

Jorunn Haltun, skolevenninne av Lovise, sporløst forsvunnet (f.1893)

Gunnar, hennes sønn, oppholder seg på Nergården (f.1911)

Jansen, bygdas skolelærer (f.1858)

Helga, Lovises tante i Kristiania (f.1868)

Emma, Lovises kusine i Kristiania (f.1895)

Engebret, en skomakersønn fra Gran (f.1893)

Slik sluttet forrige bok:

Hun lo lavt, før hun snudde seg og begynte på gårdsveien opp til Glomstad. Dyrene gikk ute, så hun, ellers var det lite liv å spore. En uforklarlig uro la seg i magen mens hun krysset gårdstunet. Satt de inne, alle sammen? Hvis hun regnet med Mari, hadde jo faren to tjenestepiker nå, i tillegg til budeia og drengen.

Lovise stanset opp og så seg rundt. Kuene gikk på enga og gresset mens noen høner spankulerte rolig rundt på tunet. Hun prøvde å riste av seg uroen mens hun fortsatte mot våningshuset. Et vindkast fikk henne til å hutre, og hun småløp resten av veien bort til trappen. Hun gikk opp og kjente på døren. Den var åpen.

«Far?» Hun stakk hodet innenfor, men fikk ikke noe svar.

«Farmor?» prøvde hun mens hun gikk gjennom vindfanget.

Uroen vokste i magen. Hun fortsatte inn på kjøkkenet, gjennom stua og mot kammerset.

«Farmor?» prøvde hun igjen og åpnet døren. Men kammerset var tomt, det også.

Hvor i alle dager var de? Lovise gikk helt ut i gangen igjen. Siden de ikke hadde låst, kunne de jo ikke være langt unna, tenkte hun. Kanskje de hadde gått i fjøset?

Hun skulle akkurat til å gå ut igjen da hun bestemte seg for å ta en rask kikk ovenpå først.

Hun lettet på skjørtet og gikk opp trappen. «Petra?»

Det kom ikke noe svar nå heller. Lovise kikket likevel inn på alle tre rommene. Da hun lukket igjen den siste døren, hørte hun et knepp nedenunder.

Så! Der kom de nok. Hun skyndte seg bort til trappen igjen og begynte å gå ned.

«Far?»

Den uforklarlige uroen fikk henne til å sakne farten. Hun la hånden på gelenderet og tok et par trinn til, slik at hun kunne se helt ned.

Et skingrende skrik skar gjennom luften. Lovise ante ikke at det var hun selv som skrek før hun måtte trekke pusten for å begynne på nytt.

Det hvite håret. Lappen over øyet. Det rasende uttrykket. Denne gangen var det ikke bare Håkon som lignet.

Det var virkelig Viktor.

Han satte foten sin på det nederste trinnet og flekket tenner: «Nå har je deg!»

1

Hadeland, juni 1912

Lovise kastet seg rundt. Hun hadde ingen steder å flykte, likevel klarte hun ikke å tenke på noe annet enn å komme seg lengst mulig unna.

Det var bare så vidt hun ikke snublet i skjørtekanten idet hun tok de to øverste trinnene i ett steg. Lyden av støvlene hans mot trappetrinnene økte i styrke bak henne. Lovise bykset over gulvet i den lille gangen, rev opp døren inn til sitt gamle værelse og smelte den igjen etter seg.

Hånden gikk automatisk ned til nøkkelhullet, selv om hun var smertelig klar over at det ikke pleide å stå noen nøkkel der. Det gjorde det ikke nå heller, og døren gikk utover, så hun hadde ingen mulighet til å stenge igjen for ham.

Lovise visste ikke om hun jamret seg høyt eller om det bare var innvendig. Hun lot blikket fare over værelset. Vinduet! var det første som slo henne, men det var altfor høyt ned, og hun ville aldri rekke å åpne det før han kom.

Til slutt landet blikket på klesskapet.

Skrittene hans var kommet helt opp i gangen nå, og Lovise kvalte et nytt skrik mens hun stormet over gulvet, røsket opp skapdøren og steg inn. Idet hun lukket igjen etter seg, rakk hun akkurat å se døren åpne seg i den andre enden av rommet.

Så ble det helt mørkt rundt henne. Hjertet dunket så høyt at hun ikke maktet å avgjøre hvor skrittene hans tok veien, men hun trodde det var mot sengen.

Panisk begynte hun å famle langsmed bakveggen på skapet.

Å Gud! Hvor var den? Hvor var åpningen? Den første kvelden hennes her på Glomstad hadde Petra kommet gjennom den to ganger, så den måtte jo være her et sted!

Endelig kjente hun kanten på det utsagede hullet med fingertuppene, omtrent i høyde med knærne hennes.

Et misfornøyd brøl lød fra utsiden og vitnet om at han nå måtte ha innsett at hun ikke hadde gjemt seg under sengen.

Da var det ikke så mange andre gjemmesteder igjen.

Lovise holdt pusten mens hun langsomt senket seg ned i sittende stilling. Hendene fortsatte å famle over åpningen – og så fikk hun lyst til å skrike høyt.

Delen som var skåret ut i bakveggen på skapet, var fjernet, men hullet i veggen bak var lukket med en slags lem. Desperat prøvde hun å dytte den utover, uten at det hjalp.

Gråten sprengte i halsen. Han kom til å finne henne. Hun kom til å sitte akkurat her når han åpnet skapdørene.

Lovise prøvde å presse fingrene inn mellom veggen og lemmen. En høy snerring lød fra et sted utenfor, og hun kunne ikke hjelpe for at et lite pip av redsel fant veien ut mellom leppene. Hun satte håndflatene mot lemmen og prøvde å skyve sidelengs i stedet for utover.

Det virket! Lemmen kunne skyves videre inn i veggen! Faren måtte ha laget et slags spor som den passet nedi. Hun stakk fingrene inn i den lille glipen som hadde åpnet seg – og skjøv til. Lyden som fulgte, hørtes akkurat ut som når man lukker en skuff med altfor stor kraft.

Han kunne ikke ha unngått å høre det.

Lovise tenkte ikke. Hun bare ålte seg nok unna til at hun kunne stikke hodet inn i åpningen, og så fikk hun lyst til å skrike høyt igjen, for dette hullet måtte da være for lite! Det var beregnet på Petra. En åtte år gammel jente. Ikke en svanger kvinne med kul på magen.

Tunge skritt nærmet seg skapet i altfor stor fart. Lovise fikk skuldrene igjennom og skrapte opp armene idet hun slet dem også ut på den andre siden.

Det knirket i hengslene bak henne. Lovise satte hendene mot veggen og skjøv til av full kraft. Hodet braket inn i skapdøren på den andre siden, så den fór opp med et smell.

«Men i helvete!» skrek han bak henne.

Hoftene! Å, Gud, både brystene og magen var igjennom, men hoftene var for brede! Men en kraftanstrengelse skjøv hun til enda en gang. Det gikk! Men i det samme kjente hun hånden hans i et jerngrep rundt den ene ankelen. Lovise hadde ligget med knærne bøyd for å få plass, og nå sparket hun ut i luften av full kraft.

Hun ante ikke hva hun traff, men noe var det. Viktor brølte, og da hun dro benet til seg igjen, var det ingenting som holdt det igjen. Hun stupte ut på gulvet inne på Petras rom. Et par klesplagg fulgte med ut, før hun hørte et høyt brak inne fra skapet.

Milde skaper! Han hadde tenkt seg etter!

Det eneste håpet hun hadde nå, var at han satte seg så grundig fast at han ikke kom løs igjen. Hun styrtet mot døren og ut igjen på gangen. På vei mot trappen kastet hun et blikk inn i værelset sitt.

Han hadde ikke satt seg fast.

Hele den digre kroppen kom krabbende baklengs ut i rommet. Lovise løftet på stakken og løp mot trappen. Samtidig hørte hun at han kom seg på bena der inne.

«Fanden ta deg! Dette slepper du itte unna med!»

Lovise tok det ene trinnet etter det andre så raskt hun kunne. Lydene bak henne økte i styrke, og hvert øyeblikk som helst ventet hun å kjenne de svære nevene hans om skuldrene.

Men så var hun nede. Lovise bykset ut i vindfanget og videre ut på trammen. Der trakk hun pusten og skrek det høyeste hun klarte. Hvor langt kunne Lars ha kommet? For langt til å høre henne?

Hun kom seg ned på tunet, samtidig som hun hentet luft for å skrike på nytt. Da fløy døren til kårboligen opp, og en ukjent mann kom til syne i døråpningen. Han var tett bygget, og så ut til å være et sted i tyveårene.

Lovise hikstet til og løp rett mot ham, men så nådde Viktor henne igjen. Med et rykk ble hun trukket bakover, og så kjente hun hånden hans over munnen sin. Samtidig så det endelig ut til at mannen i kårboligen forsto situasjonen. Han kastet seg ned fra trammen og løp rett mot dem. Da mannen var nesten fremme, forsvant Viktors hånd, og så ble Lovise slengt i bakken.

Hun hulket høyt idet hun landet. Et dunk og et stønn hørtes bak henne. Den fremmede hadde servert Viktor et susende svingslag. Hun kom seg opp igjen på bena i rasende fart, og da oppdaget hun at Tora kom farende fra kårboligen. Det var innejenta på gården. Hun var bustete på håret, og enden av blusen stakk opp fra skjørtelinningen.

Lovise fikk lyst til å kaste seg rett inn i armene hennes, rett og slett fordi hun var noe kjent og trygt, men samtidig hørte hun en stemme nede fra gårdsveien.

«Lovise!»

«Lars!» Hun hulket høyt igjen og satte kursen mot broren i stedet. «Det er Viktor!»

Da de nesten var fremme ved hverandre, strakte hun armene mot ham. Men han tok henne ikke imot. I stedet støttet han hendene mot skuldrene hennes og holdt henne ut fra seg. «Er du i orden?»

«Je … je trur det,» hikstet hun.

Han slapp, og så fortsatte han videre oppover gårdsveien.

Å himmel. Han hadde vel ikke tenkt å blande seg inn i slåsskampen? Lovise tok seg til halsen, ute av stand til å rope ham tilbake. Mannen fra kårboligen, som Lovise gjettet seg til at måtte være Toras forlovede, sjanglet bakover etter et velrettet slag. Og nå var Lars i fullt sprang mot dem. Lovise var sikker på at Viktor skulle gyve løs på broren også, men plutselig virket det som om noe fanget oppmerksomheten hans. Et kort øyeblikk ble han stående helt stiv, med blikket festet til noe bak dem, og så kastet han seg brått rundt og satte kursen mot jordet.

Lovise vred på hodet. En hest og kjerre var så vidt kommet til syne rundt svingen, så hun, og foran den kom faren springende. «Lovise!» ropte han.

Å, Gudskjelov! Viktor måtte ha forstått at overmakten ble for stor, siden han nå valgte å flykte. Hun snudde seg igjen for å forsikre seg om at han virkelig var på vei bort.

Det var han, men det samme var Lars!

«Nei!» ropte hun mens en ny bølge av skrekk slo innover henne. Viktor var livsfarlig. Om Lars absolutt skulle løpe av sted, burde det vært i motsatt retning av Viktor. Ikke etter!

Lovise løftet stakken og begynte å springe etter dem. Viktor banet seg vei gjennom det høye gresset, og Lars halte langsomt innpå. Da Viktor var helt nede ved vannkanten, fortsatte han bare rett uti, med klær og alt. Så kastet han seg fremover og la på svøm.

Lovise stanset da hun nådde frem til gjerdet, overbevist om at broren nå kom til å gi opp forfølgelsen. Men den gang ei. Lars vrengte av seg skjorten mens han løp de siste meterne ned til vannkanten, og så kastet han seg uti, han med.

«Lars!» hylte hun etter ham. «Itte gjør det!»

Men broren hørte ikke. Han bare la på svøm med lange tak.

Lovise presset foten inn mellom to av plankene i stakittgjerdet. De to karene hadde hoppet så lettvint over, men selv ble hun nødt til å klatre.

En hånd la seg på skulderen hennes. «Hva er det som foregår?» spurte faren andpusten.

«Det er Viktor!» hikstet hun til svar. «Je trur han har tenkt å svømme over, og Lars … han … han følger etter!»

Faren slapp taket i henne, og så gjorde han akkurat som de andre hadde gjort før ham. Han satte hånden mot gjerdet og hoppet over i én elegant bevegelse. Han tok ikke engang fart. Lovise forbannet alt som het kvinneplagg og korte ben mens hun strevde seg etter.

Lars kom stadig nærmere Viktor, og nå så hun at faren også var i ferd med å vrenge av seg skjorten mens han løp. Hun kom seg over gjerdet og inn på sporet karene hadde dannet gjennom gresset. Viktor hadde kommet seg et godt stykke uti vannet – og der nådde Lars ham helt igjen. Til sin forferdelse så hun at broren la hendene sine på Viktors hode og skjøv det under!

«Nei!» hylte Lovise. Hvor mange ganger hadde hun ikke bedt ham om å være forsiktig? Dette var det stikk motsatte av å være forsiktig. Han måtte vel forstå at ingenting bet på Viktor? Broren hadde selv sett ham bryte seg tvers igjennom en vegg med bare nevene da Braastadsaga brant.

Ikke engang fengselsmurer kunne holde Viktor i sjakk.

Da skulle det ikke være så fordømt vanskelig å forstå at det ikke ville hjelpe å presse hodet hans under vann heller. Det kom bare til å tirre ham!

Ganske riktig; snart kom det hvite håret skytende opp igjen gjennom vannflaten. Et høyt snerr runget gjennom luften, og så kastet Viktor seg over Lars, og Lars’ hode dukket under.

Så skulle hun altså miste ham likevel.

Lovise fortsatte nedover jordet. Et plask lød da faren kastet seg ut i vannet. Hun målte avstanden med øynene – og visste at den var for stor. Ingen kunne holde pusten så lenge. Særlig ikke etter å ha løpt og svømt så langt i forkant.

Og Viktor … han kom aldri i verden til å slippe før Lars sluttet å sprelle.