Kjetil Østli

Lars Monsen

Mitt liv

Kjetil Østli

Lars Monsen

Mitt liv

«Du vil bli fortalt at det er umulig»

Bija alccesat alla mihttomeriid. Sii dubmejit du. Sii gohčodit du niegadeaddjin. Sii muitalit dutnje man veadjemeahttun lea. Dáid guottuid galggat geavahit buorren mátkkis. Doalat fal nieguidat dego du lagamus verdden livčče. Ja vaikko ii oktage leat dan nagodan ovdal, de don boađát nagodit. Go visot, fal visot, lea vejolaš.

Sett deg høye mål. Du vil bli dømt nord og ned. Du vil bli kalt en håpløs drømmer. Du vil bli fortalt at det er umulig. Fordommene skal du bruke som inspirasjon på reisen. Drømmene skal du holde fast ved, som om de er dine beste venner. Og selv om ingen har klart det før deg, så vil du klare det. Alt, absolutt alt, er mulig.

Lars Monsen

1

Jeg tror ikke på flaks eller uflaks

Her kommer han. Her kommer han ned Oslos gater, i svarte klær, med kunstige tenner, ustelt hår, vaiende kraftig overkropp, grove hender med rester av arr, en sammenpresset ryggsøyle, utslitt hofte, ekstreme lår, opererte knær, sterke legger og to føtter som har ført ham nærmere og nærmere sannheten om ham selv. Og la oss ennå ikke nevne sjelen, hva nå den er eller ikke er.

Her kommer Lars Monsen, på et mer og mer sjeldent bybesøk, blikket hans saumfarer gatene foran ham, som en hjemvendt krigsveteran, han blir uvel av for mange lyder nå, folkemengder og bilers hastighet, sånn har det blitt, særlig etter krysningen av Canada til fots, ødelagt av naturen. I møte med sivilisasjonen fikk han akutte gråteanfall i ukevis etterpå.

Han beveger seg mot Stortorvets gjæstgiveri og ser en uteligger eller en narkoman som tigger sittende på asfalten. Monsen senker farten. Så stopper han og ser ned på mannen. Det er umulig å høre hva han sier, Monsen gestikulerer, mannen svarer, Monsen humrer og mannen på fortauet ler. Hva snakker de to om? Kjenner de hverandre? De vinker farvel, og inn på kafeen kommer han omsider, i rolig gange, en fart som tilsier at han har bestemt seg for aldri mer å øke hastigheten for andre, med et tilsynelatende sjenert smil, smale øyne, rovfugløyne, noterer jeg i boka, uten å begrunne det. Servitøren som har ryddet bordet vårt, bråstanser da hun ser ham. Hun mister brettet fylt med kopper, asjetter og glass i gulvet, det knuses, klirrer og knaser, en kakofoni av glasskår i kafeen. Monsen smiler til henne. Dama står rett opp og ned, som i filmscener der man fryser et øyeblikk.

Og før alt annet skal det nevnes at Lars Monsen, nummer to av fire sønner, allerede i barneårene var en uteligger og at faren hans presset ham hardt og utfordret hans smerteterskel, at han har tilbrakt snart fem tusen netter i sovepose, over halvparten av dem om vinteren, og at telt ofte var unødvendig. Ifølge dagbøkene hans har han møtt tre hundre bjørner (sett) og hundre ulver (sett), han har gått Norge på langs fra Grense Jakobs elv til Halden (tolv måneder), og Alaska på langs (ti måneder), Canada på tvers fra Kaktovik til Goose Bay (nesten tre år), levd ett år på Nordkalotten, og krysset Kodiak, Katmai og Admirality Island, verdens mest bjørnerike villmarker, og så videre og så videre. Det bør også nevnes at han, da han var lærer, tok ungene med på overnatting vinterstid og skjøt en fotball femti meter rett opp og dempet den på hodet og la den død, bare for å imponere, at han liker å skrive, et tjuetalls bøker har det blitt til nå, at han tidlig så muligheten til å lage en karriere av å være på tur, at han ikke ville bli kjendis, om vi skal tro ham, men at han på et tidspunkt ombestemte seg, og på en tur i skogen utenfor Oslo fikk tilbud fra en sjef i et tv-selskap om å låne et filmkamera, som han ødela i Alaska, eller i gokk, for så, gradvis, å lære seg å filme opplevelsene sine, og at han tok med et kamera til Canada i 2000 og ble rikskjendis da Canada på tvers endelig kom på tv. Så fulgte tv-programmer som På tur med Lars Monsen, Nordkalotten 365 og Ingen grenser, flere av disse mottok han priser for, og nå deltar han i hundeløp og lager tv-serie om livet med hundene. I alle disse årene dro han ut med førti kilo i ryggsekken, ofte mer, og ryggsøylen ble presset sammen, som når sand i løpet av år blir til stein, og smertene har vært så intense at han har ligget naken i fosterstilling på badet hjemme – uten å klare å rope på hjelp. Men han har reist seg igjen. Noe av årsaken ligger kanskje i smerteterskelen som faren lærte ham om, men også i rådene fra kona hans, artisten Trine Rein.

Han sitter i kafeen på Stortorvets gjæstgiveri og ser på meg, og siden han ikke sier noe, må vel jeg si noe, om dette skal bli bok.

«Kommer du rett fra Femundløpet?»

«Nei, fra Skavlan, spilt inn i Stockholm.»

«Blir du nervøs når du er med på slikt?»

«Før, ja. Men ikke nå. Jeg snakker med hjelperne mine.»

«Hvem er det?»

«Jeg har minst fire. Sjefen blant hjelperne er en gammel indianerhøvding som står bak meg nå.»

«En indianerhøvding står bak deg? Nå?»

«Ja. Så har jeg en same, en liten spretten fyr som fleiper og er morsom. Så har jeg to engler. Bak dem; ei dame i svart som bærer på sorgene mine. Det har jeg hørt fra andre som er opptatt av det overnaturlige: Du bærer på en tung sorg, sier dem til meg.»

«Gjør du det?»

«Nei, kjenner meg ikke igjen i det hele tatt.»

«Men du tror at du har hjelpere?»

«Jeg tror ikke på flaks eller uflaks. Jeg tror det er en mening med det meste. Og jeg tror at vi har hjelpere i tillegg til valgene vi tar. At jeg ikke har strøket med, er fordi noen passer på, noen fra utsiden.»

«Hva ville Lars Monsen som tjueåring tenkt om det du sier nå?»

«Den unge og skråsikre meg?»

Han begynner le så overkroppen rister. Latteren runger i kafeen.

«Han ville avfeid det som vås. Reinspikka vås.»

«Hva har forandret seg siden den gang?»

Han senker stemmen og prøver å forklare med en slags lignelse. Hva kjennetegner en som er dyktig til å orientere i naturen? spør han. Jeg aner ikke, og nekter å dumme meg ut i vårt første møte, så jeg bare ser på ham. Monsen sitter med armene i kors og venter. Da jeg ikke sier noe, fortsetter han. Jo, orientereren spør og graver, grubler og resonnerer. Han eller hun har vært så mye ute og i så mange ulike situasjoner, han vet at det er tusen feller å gå i. Han eller hun leser landskapet med større og større ydmykhet. De beste innser at det er mye de ennå ikke kan og ennå ikke vet noe om.

Lars Monsen blir lenge stille.

«Den overnaturlige siden i meg har vært der i mange år. Jeg har bare ikke snakket om den. Men det skjedde noe med meg under Canada på tvers. Jeg opplevde ting som var vanskelig å forstå med rasjonell tankegang.»

Stille igjen. Den som er vant til å se ham på tv, vil tro at Lars Monsen snakker mye. Men han snakker ikke om man ikke stiller ham spørsmål.

«Hvem møtte du på utsiden av kafeen?»

«En alkis. Nei, men er det ikke Monsen? Er ikke du på tur? Hva gjøru i byen? Sånt rører meg. De veit hvem jeg er og vil alltid prate. Og noen av dem kjente broren min.»

«Så du snakker med dem?»

«Ja, ærru gæern, jeg kunne jo vært dem. Jeg ser meg sjøl i dem. Men det var storebroren min de kjente. Erik.»

Han forteller om Erik, om sprit drukket på styrten, om hasj, heroin, vennskap, rampestreker, bråk med politiet – moro, alvor og ungdommelighet i blanding, som en roman skrevet av Mark Twain og Ingvar Ambjørnsen sammen. Øynene gløder når han forteller historier om storebroren Erik.

«Du er ikke mye i Oslo?»

Han forteller om sist gang, han og en kompis var på byen.

«Per-Mathias og jeg tok lysløypa.»

«Per-Mathias?»

«Landslagstreneren i fotball.»

«Lysløypa?»

«De absolutt bruneste barene i Oslo. Vi tar en øl på hvert sted, så ender vi på toppen av SAS-hotellet. Det er ett av mine ritualer. Jeg vil ha hele byens kontraster på én kveld. På en av bulene møtte jeg ei dame. Jeg kjente Erik, sa hun, Erik var en fin fyr, sa hun og fortalte om broren min. Det er på de bulene jeg møter gamle venner av Erik, de som fortsatt lever. Det irriterer meg at jeg ikke fikk telefonnummeret hennes.»

Servitøren kommer inn igjen, nå knuser hun ingenting, serverer kaffe og smiler forsiktig. Monsen pauser historien før han forteller om et annet ritual han hadde. Å bære med seg en kasse øl på t-banen, og jekke en pils mellom hver stasjon fra Jernbanetorget til Bogerud. Det ble tolv–tretten pils på noen minutter.

«Vi var ekstremer, Erik og jeg. Det kunne gått like gæernt med meg», sier han.

Stille igjen. Han fremstår verken arrogant eller sur når han blir taus. Han smiler tilsynelatende fornøyd. Han snakker bare ikke.

«Hvorfor klarte du deg, men ikke han?»

Lars Monsen setter fra seg kaffekoppen og ser på meg. Så sier han én eneste setning.

«Jeg hadde noe i livet som hanka meg inn.»

Noen dager senere drar jeg hjem til ham. Han har gitt meg en adresse i Liverud i Østfold. Veien er like komplisert og ufremkommelig som naturen i På villspor, tv-serien der han skal finne frem uten å vite hvor han er. Kartet til Google dirigerer meg feil, og sender meg til en gård jeg tror er en minkfarm. Applikasjonen Kart sender meg i motsatt retning over tunet til en bondegård. Adressen til Lars Monsen er som skapt for ikke å finnes. Jeg kjører tilbake, og finner krysset der jeg tok av fra fylkesveien. Man må ta av til venstre i bygda, så til høyre før kirka, gjennom gårder, over kornåkere, til venstre for hester, eller var det til høyre her, til høyre for skurtreskeren, eller var det til venstre her, til du kjører en smal grusvei over en bakketopp og det heller nedover, såpass at du må ha firehjulstrekker for å komme deg opp igjen på vinteren, og du advares av hundeglam og et skilt som sier Privat – ingen adgang. Da er du hos Lars Monsen. Huset troner på en ås med utsikt over Glomma, men gjemt bak trær i tre himmelretninger. Hundegården og gjestehuset ligger hundre meter nedenfor. Huset er arkitekttegnet og har svære glassvinduer ut mot elva. Eiendommen er delt i to bygg, med overbygg og skiferheller mellom dem. I den minste delen, der Lars Monsen ofte arbeider, er veggene laget av glass. Det er som å sitte i skogen, bare innendørs. Blir du invitert inn, noe nesten ingen mennesker blir, ser du først rot, i hvert fall der Lars oppholder seg mest, i bygningen med vegger av glass. Der er det hundeslede på gulvet, dunjakker, votter og pulkdrag, kaffekjeler, pakksekker, buffer, økser, liggeunderlag, kniver, hundebur, bøker, filmer og kaffekopper, mange kaffekopper. I vinduskarmene ligger det kikkerter. Jeg teller tre kvalitetskikkerter på under fire meter. Går du litt rundt, legger du merke til noe typisk for Lars Monsen. Ildstedene og varmen derfra. Huset har ildsteder overalt, og det er alltid fyr i minst ett av dem. Monsen fyrer døgnet rundt, sommer som vinter, høst som vår. Det knitrer og spraker fra flere av dem. Og her kommer han, svær over brystkassa, med strittende hår, veivende med en kopp så kaffen spruter og treffer teppet uten at han tørker det opp. Her kommer den eneste mannen jeg vet om som har laget et verb av substantivet «bål.» Å båle. Skal du lære én eneste ting av Lars Monsen, så er det å båle. Vi bør båle hele tiden. Båle om morran og båle om kvelden, på bursdagen og på julaften, bare båle. Det er godt for sjela. Nå hiver han en kubbe til på bålet og begynner å fortelle.

2

Fattern stupte, og muttern grein

Det finnes et filmklipp av fattern, tatt med super 8. Familien er samlet ved ei stor bru. Han har tatt oss med hit, mamma og vi brødrene, som publikum. Jeg veit ikke hvem som filmer, ikke oss familiemedlemmene, så han må ha invitert flere. På filmen ser vi at han gjør seg klar. Han kler av seg, tar på badebukse, fester suspen, alltid susp ved store høyder. Hele familien ser på ham. Han klatrer opp på rekkverket på den gamle Vrengen-brua over sundet mellom Nøtterøy og Tjøme. Slik jeg husker det, er det seksogtredve meter ned til vannet. Det er ikke høyden jeg egentlig husker, det er muttern. Hun griner. Det husker jeg sterkt. Det er på filmen. Hun griner og prøver å snakke mannen sin fra det, mamma trygler og ber. Men det hjelper ikke. Sånn var faren min, slike ting gjorde han, og hadde han bestemt seg, kunne ingen snakke ham fra det. Og så stupte’n. Og vi, familien, sto der oppe med hjertet i halsen, og muttern grein, og vi så ham sveve gjennom lufta før han traff vannflata som en kniv og skar ned i dypet. Det ble dødsens stille noen sekunder. Og så husker jeg gliset på fattern da han endelig kom til overflaten. Jeg har lenge tenkt på å ta med en cognac til brua og skåle for ham. I dag sier folk adhd om dem som er aktive. Det kan være en litt for kvikk konklusjon, tror jeg. Det som var med fattern, han måtte tøye grenser, hadde en iboende trang til å prøve det ekstreme. Han ville finne sin egen grense. Han kunne presse seg hardt for å finne den. Klatre opp femetasjers hus og bygninger, slåss, hoppe fra høye bruer. Ja, han pressa seg. Samtidig var han streng og påpasselig med gutta sine. Han sa lenge noe som har brent seg fast. «Lars. Du får ikke stupe.» Hvorfor sa han det? Når han selv stupte? Når han selv sprengte grenser? Han var redd for oss. Det er svaret. Teknikk skulle læres stegvis. Man skal beherske a før man prøver b.

Et av mine tydeligste barndomsminner er fra Elvåga i Østmarka. På østsiden er det ikke vei inntil vannet, men det var der klippen var, rett ved skillet mellom nordre og søndre Elvåga. Det var dit vi skulle, til en femten meter høy fjellklippe over skogsvannet. Jeg var ni år. Det er mulig at storebror Erik også var med, men det er også mulig at forholdet mellom fattern og Erik allerede var så anstrengt at han nekta. Vi måtte svømme nordøst over tjernet. Da vi gikk i land, fulgte jeg ryggen på fattern som kløyv til toppen av klippen. Der sto vi. Han var i sitt ess. Jeg tror ikke han kunne ha det bedre. Vi var ute, skulle gjøre noe spennende, og han hadde med seg en sønn eller to. Han gleda seg som en unge. Fant frem susp som han satte på seg selv, og ga en susp til meg.

«Jeg stuper, du hopper», sa han.

Jeg kikka ned mot det mørke vannet femten meter under meg.

«Gjør det du har trent på, Lars. Samle beina, strekk rista.»

Han så at jeg gruet meg, og rett før han tok sats, sa han «hopp hvis du vil. Ikke føl press.» Så stupte’n. Jeg ble stående og se ham sveve. Jeg husker noen sekunder senere, at han lå i vannet der nede, og ventet på meg. Men jeg ble stående. Jeg turte ikke. Sto bare der og kikka ned. Pappa svømte i land og klatret til topps av klippen igjen, våt i håret, og jeg husker han lo. «Det er helt i orden, Lars.» Han var ikke macho på sånt. Han inspirerte meg til å tørre, men han pressa meg ikke. Jeg starta ikke med hopp fra femtenmeteren. Folk må gjerne mene at jeg er en macho og sånt tull. Det er jeg ikke. Jeg er lært opp til å være nøye med forberedelsene. «Det er lov å gå ned igjen, Lars, det er helt ok», sa fattern på toppen av klippen, og så stupte’n en gang til. Da hoppa jeg. Aner ikke om jeg hadde samla bein og strak rist, men jeg fløy gjennom lufta og ned i dypet. Da jeg kom opp igjen, så jeg ansiktet hans. Faren min strålte. Han lo så høyt at han fikk vann i lungene og nesten drukna i sin egen lykke.

3

Fattern

Jeg har levd ekstremt, men har jeg hatt en ekstrem barndom? Jeg synes barneåra var bra, jeg, folk får mene hva dem vil. Men leter jeg etter forklaringer på hvorfor jeg ble som jeg ble, må man innom fattern. Han var verken slem eller urettferdig, men hard var han. Han stilte krav, og han kunne straffe. Kom vi hjem et kvarter for sent, fikk vi én dags husarrest. Hvert påbegynte kvarter ga én ny dag i husarrest. Da lærer du å holde avtaler. Storebroren min Erik ble født i ’59 og er fire år eldre enn meg, jeg er ett år eldre enn Per-Yngve, som vi kaller Pye, og ni år eldre enn Jan. Mange i min generasjon hadde harde krav, og jeg tror noen unge i dag ville vokst på det. Men tilbake til fattern. Han var spesiell. På mange måter var han en ener. Han ville nok at gutta hans skulle bli tøffe og sterke som ham. Det var hans styrke og svakhet. En julaften ga han oss brødrene boksehansker. Så satte han seg i stolen og ba oss slåss. Vi sloss så blodet spruta mens han lo. Fattern ville ha sønner som tålte en trøkk og som kunne slåss. Hvis fighten kom, skulle vi være klare, og vi skulle vite hvordan vi skulle stå og slå. Fattern var ingen pøbel som ung sjøl. Han sloss, har jeg hørt, men mest for å forsvare seg eller andre. Han ble født i 1937, muttern i 1939. Å vokse opp i Christian Michelsens gate og på Carl Berner i Oslo sentrum på den tida var ingen spøk. Han nølte ikke. Schmokk, så lå dem flate. Lars, sa han, blir du trua, så sikt mot nesa, få dem rett ned. Det finnes kanskje ikke så mange sånne fedre i dag. Da jeg skifta skole og begynte på Rustad i fjerdeklasse, ble jeg utfordra av klassens bølle, han hadde terrorisert elevene der. Jeg husker det sterkt. Da jeg kom, ville han vise at han var den sterkeste bikkja. Barn er litt som bikkjer, også når vi lekesloss. Man tester fysikken, leter etter ens plass i flokken. Da bølla begynte å plage meg, var jeg klar. Fattern hadde vist meg. Jeg smelte ham rett i bakken. Etter det var han from som et lam. Læreren takket foreldrene mine i det stille, for klassemiljøet ble mye bedre etterpå. I dag ville vel både skole og foreldre kjeftet på meg.

Fattern vokste opp i Oslo sentrum i en tid der fysikk og fryktløshet var viktig kapital på gata. Han var utdannet sveiser, men omskolerte seg til drosjesjåfør. Fattern kjørte taxi i femogtredve år. Han hadde yrkesstolthet på å vite hvor absolutt alle gater og adresser var, i dag har mange av dem ikke peiling. Seinere solgte han også vin, gikk rundt i Oslo og banka på dører. Fattern var en gudbenådet vinselger. Han var den absolutt beste vinselgeren i hele byen, bedre enn meg, og jeg var rå. Åpna folk døra, sjarmerte han dem til å handle vin. Han var et arbeidsjern, og han jobba seg nesten i hjel, familien trengte penger, for muttern hadde rota til økonomien vår, hun var flyttsame, rastløs, ville alltid videre, kjøpte stadig nye hus, og gjelda tårnet seg opp, men det får vi ta seinere. Det viktigste i fortellinga er hvor ekstremt fysisk fattern var. Når jeg sier «ekstremt», er det fordi det var sånn det var. Lykken til fattern var bevegelse. Som ung tror jeg du knapt fikk tak i ham, fordi han alltid var i farta. Han ville bli sterk, han ville beherske kroppen, få kroppen til å gjøre det han drømte om. Han kjente lykke når han sprengte grenser, tror jeg.

Det er så mange historier. Som sjømann stupte han fra skipsmasta og ned i ei isråk i havet og dukka opp på andre siden av skipet, etter et veddemål med kapteinen. Sånn var han. Fattern var ikke en fyr som tapte veddemål. Han klatra opp takrennene i Christian Michelsens gate, mens folk nede på gata sto lamslåtte og stirra, fire–fem etasjer fra bakkenivå til tak klatra han, før vinneren Per Monsen sto på toppen og gliste i triumf. Han hadde både noe vilt og lekent i seg. Men det han tok dønn alvorlig, det var stup og turn. Han ble norgesmester i stuping. Han var også på turnlandslaget. Han ville gjøre oss sønnene sterke, atletiske, motoriske, harde – som ham selv. Jeg beundrer ham for det.

Fattern og jeg løp ofte sammen, etter hvert ble Pye med, han er altså ett år yngre enn meg. Vi hadde ei fast rute gjennom Østmarka. Alt var konkurranse. Vi løp hele året. Når det ble is, kjøpte faren vår sko med pigger til oss. Løpe skulle vi.

Han hadde en metode på løpeturene. Han starta først, vi fem minutter bak. Så skulle vi, sønnene, jakte på ham. Han elska det. Det var motiverende for oss, særlig for meg, å gi alt da. Og det var motiverende for ham å løpe fra oss. Han så på oss som valper. Fra de er født skal de lære motorikk og bygge muskulatur. Men dette var også fatterns svakhet. Han så ikke hvor ulike gutta hans var, og jeg tror han var fortvila over ikke å forstå eldstesønnen Erik. Når han utfordra oss, taklet han ikke at vi reagerte forskjellig. Verst gikk det utover Erik, som jeg var veldig glad i og så opp til. Erik tålte presset fra fattern dårligere og dårligere. Barndommen var fin for meg, men i ungdomstida gikk jeg på en knivsegg. Foran meg gikk storebror Erik. Jeg så ham falle. Det er sånn jeg husker det. En storebror som ramler, jeg som kaver for å holde balansen og faren vår som ikke nådde inn til sin førstefødte. Erik var følsom, feilet i sport, mislikte å konkurrere, likte å lage ting med hendene, en kunstnertype, fatterns rake motsetning, mens jeg likte sport og hadde pappas konkurranseinstinkt. Erik begynte å røyke hasj da han var tretten. Oslo bada i narkotika på den tida. Folk som ikke var der, har vansker med å forstå hvor mye dop som var i omløp blant ungdom. Da vi flytta til Bogerud, fløyt det amfetamin og heroin. Fattern var fortvila for det som skjedde med Erik. Men han snakka aldri om det.

Fattern hadde en eldre bror som het Thomas, professor i matematikk, tror jeg, ved universitetet. Han bodde på ei øy utafor Oslo. Thomas og jeg var nære. Han ble psykisk sjuk, men vi fortsatte å holde kontakten. Han kunne ringe for å holde et femten minutters foredrag om Einstein eller en matematisk formel.

Før Thomas ble dårlig, spilte vi ofte sjakk sammen. Fattern lærte meg sjakk som seksåring. Han slo meg gang på gang, knuste meg. Han nekta å la et barn vinne bare for at barnet skulle føle seg flink. Sånt liker jeg. Men jeg hadde talent for sjakk. Og en dag slo jeg fattern. Jeg var et lite barn og slo min egen far. Siden spilte vi aldri mer, fattern nekta, han tålte ikke tapet. Men det skal han ha, han oppmuntra meg til å spille mot andre. Jeg spilte som sagt, mot broren hans Thomas, men også mot halvbroren hans, Palmer. Palmer bodde i kjelleren vår og røyka og drakk. Han hadde gule nikotinfingre og var veldig snill og skikkelig god i sjakk, nesten like god som Thomas. Jeg stakk ned til ham og diskuterte sjakkproblemer og åpninger, og så meldte jeg meg inn i sjakklubben Stjernen på Grünerløkka. Lokalet var en tåkeheim. Her satt menn rolig, dypt konsentrert, med sigarer, piper og sigaretter, du så dem så vidt gjennom røyken over bordene.

Jeg husker hendelser fra den tida klart som malerier. Jeg vant skolemesterskap og oslomesterskapet flere år på rad og kom på landslaget for femten-sekstenåringer. Mitt livs bitreste stund opplevde jeg i NM som femtenåring. Jeg trengte bare et halvt poeng for å vinne mesterskapet og spilte mot Tom Rob fra Karmøy. Det ble et langt parti. Men jeg malte ham i stykker mens masse folk sto rundt og så på. Det er sånn jeg husker det. Jeg er bare ett trekk fra å sette ham sjakkmatt, jeg tar i dronninga mi og skal bare sette ned brikken og slå på klokka. Da skjer det. Jeg hadde glemt klokka og taper på tid og salen eksploderer i jubel. Jeg taper! Fordi jeg ryker på tid, får jeg tredjeplass istedenfor første. Det øyeblikket der, altså, det svir ennå. Men sjakken ga meg, og gir meg fortsatt, mange gode opplevelser. Det jeg falt for, var tålmodighetsprøven. Jeg var en rastløs gutt, men noe i meg likte stillheten i sjakk. Og hjernearbeidet. Lekser på skolen interesserte meg ikke, men jeg hadde en egen evne til konsentrasjon, innså jeg, om jeg var gira nok. Du kommer langt i sjakk med å pugge, sa fattern. Om du vil få til noe i livet, må du pugge, sa han, læring er å gjøre noe så mange ganger at man behersker det i blinde.

I tillegg til sjakk har jeg alltid likt å skrive, og jeg forsto tidlig at det finnes en nerve i språket og at måten man sier ting på kan skape bilder i hodene på folk og få frem humor og personlighet. Vil du være kvikk og morsom, må du være nøye med ordene. Forfattere var ikke mine forbilder. Det var fattern som var inspirasjonskilden. Han var opptatt av ord og uttrykk, kryssord og engelsk. Han kom ofte bort og spurte: Veit du hva dette betyr, da, Lars? Så ramset han opp engelske ord som ratify. Convenient. Tedious. Det ble som en konkurranse. Så kom jeg med ord til ham. Han klarte å lure meg til læring der. Som gode foreldre skal. Jeg veit ikke hvorfor, men engelsk var han ekstra nøye på. Okay, sa han, innen tre dager skal du lære deg ti nye engelske uttrykk. Finn fram dictionarien og pugg. Noen dager senere testa han meg. Jeg var skoleflink, fikk ofte karakterene M og S, også etter at jeg begynte å skulke. På engelskprøver gjorde jeg det sånn: På et ark skrev jeg ned tredve uttrykk jeg hadde pugga. Dem fletta jeg inn i storyen. However, kunne jeg skrive, og It is not my cup of tea. A penny for your thoughts! Well, it seems to me you are barking up the wrong tree. Sånne ting. Det samme med norsk. Jeg skrev stiler for kompis Anders. Anders var sønnen til Egil, Egil var barndomsvenn av onkel Thomas. Det var sånn friluftslivet mitt begynte. Fattern ble nemlig med Thomas og Egil på turer i skauen og på fjellet. Og fra vi ble født dro fattern og muttern oss sønnene ut i marka. Storebror Erik var med de første årene, så tror jeg han ikke orka mer. Men lillebrødrene Pye og Jan var med fra de ble født. Vi dro til Movann og overnatta på en liten halvøy rett ved parkeringsplassen, helg etter helg. Vi fikk sekk på ryggen omtrent fra vi var født. Vi bar utstyr og fiskestang selv. Vi var ute på varme somre og på ramme vintre. Vi spikka pil og bue i vårskogen og lekte indianerkrig. Vi kravla på pappas skuldre i et sommervarmt tjern og tok svømmetak på egen hånd. Vi prøvde å træ den første meitemarken selv, og snart lurte vi den første abboren. Slik la mamma og pappa grunnlaget for min interesse for friluftsliv.

Fattern lærte oss tidlig om frysing. Han var isbader, så klart var han det også. Han likte ikke folk som klaget. Å sutre var svakhet. Jeg ser du fryser, gutten min, kunne han si når tenna mine klapra og fingrene prikket og stakk, men det er ikke mer enn et par timer før vi er fremme. Man har ikke vondt av å fryse litt, Lars, kunne han si. Det var viktig for ham å lære oss hva man må gjøre for å bli varm. Ja, fattern kunne være hard, men han lærte meg hvordan holdninger påvirker oss i livet. Han lærte meg om egen smerteterskel. Du må godta litt smerte og frysing, sa han, du må ta det med godt humør. Blir du grinete, har du gått i fella. Det verste er å stå rolig og gremme seg over at man fryser. Gjør noe! Hopp! Sprett. Skyggeboks. Løp. Sank ved. Fyr bål. Eller kryp ned i posen. Kort sagt: IKKE STÅ STILLE OG KLAG! Lærer man dette, blir kulde eller ubehag enklere å utholde. Du fryser sjelden mer enn noen timer av gangen. Gikk vi tomme for mat på tur, lærte han meg at man ikke dauer av det heller, vi har nok fett på kroppen til å klare oss lenge. Vil man endre noe ved livet sitt, må man fikse det selv. Man må tåle litt. Det var fatterns mantra. Å tåle det. Når du er kald, men gjør det riktige for å bli varm, vil den sitrende gleden av mestring bre seg. Blant villmarkas mange scenarier er det lite som slår en vindstille vinternatt med tredve, førti minus, rødlilla nordlys og en million stjerner der oppe.

Med årene fikk fattern mindre tid og energi. Han jobbet døgnet rundt og hadde ikke tid til skauen og turer. Samtidig var storebror Erik i trøbbel, livet hans ga mye moro, men det var også et kaos, tror jeg. Da begynte jeg å utforske naturen alene og med kompiser. Jeg er takknemlig for alt faren min oppfordra meg til å prøve. Det er mye en mor og far aldri ville tillatt i dag. De lærte meg å ta ansvar for mitt eget liv. Når vi hadde lært, ga han oss friheten som belønning. Jeg fikk dra på eventyr alene, og turene ble lengre og lengre. Da jeg lille julaften som trettenåring rømte fra julefeiringen i byen, stakk til skogs og ble borte i vinterskogen til over nyttår, så var det uvanlig, men ikke fullstendig galskap. Jeg hadde gått gradene. Hadde starta i det små og sakte utvidet radiusen innover i skogene og opp på fjellene. Fra jeg var tolv, tretten år tilbrakte jeg førti av årets femtito helger i skauen. Jeg hadde lært å orientere med kart og kompass. Jeg hadde lært å fyre bål. Hadde lært å fiske egen mat. Jeg kunne overleve i skogen. Og fattern hadde dytta meg frem. Det ble nok redningen min. Jeg var mye rastløs den tida. Vi flytta ofte. Det var dop rundt oss, det var fyll og kriminalitet og Erik som sprengte grenser. Og så dro jeg ut. Jeg har aldri følt meg hjemme et eneste sted vi har bodd. Aldri. Det som skjedde nå, var at jeg kom opp til Øyungskollen eller Gaupekollen eller andre steder i skogen utafor Oslo, og jeg kom hjem. Den følelsen jeg ikke hadde «hjemme», fikk jeg ute. Ro. Det er under stjernehimmelen slekta mi alltid har bodd.