Michael Stilson

Alene gjennom

Michael Stilson

Alene gjennom

Til Kaja, Philip og Rita

Mørket

Budet skulle komme i kveld. Det var det han hadde skrevet i meldinga. Jeg trillet en ball foran meg, svingte den inn i feltet og fulgte den med øynene hele veien til den landa på hodet til Dennis, som stanga den i det tomme målet. Jeg så meg rundt. Det var bare oss to igjen her ute. Alle de andre var allerede i dusjen. Eller, Espen sto her også. Fulgte med på hvert spark på ballen. Men i dag sa han ingenting. Sto der bare og så sur ut. Jeg lurte på om han visste hva som var i ferd med å skje.

En del av meg ville bare løpe inn i garderoben, sjekke telefonen og se om det var noe nytt. En annen del forsøkte å være kald. Tenke at jo lenger jeg sto her ute på feltet, dess større sjanse var det for at budet ville komme innen jeg gikk i garderoben.

Avisoverskriftene var blitt et slags dop. Anabole steroider for selvtilliten min. Helt siden jeg kom til Mjøndalen og Espen Børrestad ga meg sjansen i den første treningskampen, hadde jeg grepet hver mulighet jeg fikk. Og nå var jeg kommet dit at jeg ble bedre og bedre for hver dag som gikk. Som om noen hadde vridd om en nøkkel og alt plutselig falt på plass. Lille, engstelige Fredrik Markussen fra året før, fra guttelaget til Rosenborg, var borte. Død.

Igjen sto jeg. 17 år gammel. Kongen av Mjøndalen.

Og nå visste jeg noe som ikke engang avisene kunne vite om. Jeg dytta nok en ball foran meg, løfta blikket og så Dennis, samboeren min, inne i feltet. Høyrefoten min traff ballen og jeg så hvordan den svevde i en bue, og landa på hodet hans. Nettmaskene i målet løfta seg. Jeg prikka inn ball etter ball på pannebrasken til Dennis, mens det kverna rundt i hodet. I dag skulle det altså skje. Men selv ikke alle disse tankene kunne hindre meg i å slå kreminnlegg etter kreminnlegg. Høyrefoten min var så god nå, så automatisert, at jeg fint kunne tenke på andre ting mens jeg nærmest slo ballene i blinde. Det var denne foten som gjorde at alt skulle endre seg i dag. Alle timene på skolen jeg hadde ditcha for å stå her isteden. Alle fagene jeg ikke fikk karakter i. Hadde jeg vært hjemme i Trondheim, med mamma, så hadde jeg aldri fått lov til å drite i skolen. Men her i Mjøndalen kunne jeg gjøre som jeg ville. Her var jeg alene og fri. Og dessuten hørte jeg knapt noe fra henne lenger.

Det var best sånn. Da kunne jeg bruke all tid på dette. På å bli best. Resten av gutta hadde som vanlig gått i garderoben for lengst. Dusja. Spist. Dratt hjem så fort som mulig etter nok en dag i Mjøndalen. På Consto Arena. Lille Consto Arena.

Seks måneder hadde gått fort. Seks måneder siden jeg forlot mamma, møtte opp her og nærmest pissa i buksa fordi alt var så svært. Fordi jeg kanskje ikke var god nok. Men nå? Jeg så på de tomme tribunene. Dette stedet var allerede for lite.

Trøya mi klistra seg fast til kroppen. Det var regn i lufta, men det var først og fremst varmen. Den klamme sommerlufta. August. I morgen var siste dag av overgangsvinduet i Norge. Skulle noe skje, måtte det skje nå. Haugen med baller var snart tom. Én igjen. Jeg slo den inn som et piskeslag. Dennis stanga også den i mål. Jeg snudde meg og begynte å gå mot garderoben. Jeg ville spurte, men tenkte at det ville vekke oppsikt. Som om Espen ville skjønne at noe var på gang. Jeg måtte få sjekka telefonen min, men tvang meg selv til å ta det med ro. Dennis kom joggende etter. Han la den gjennomvåte armen sin rundt skuldra mi.

– Bror! Den foten der – Fy faen!

Afrikanerengelsken til Dennis kunne få deg til å smile av hva som helst. I et lite øyeblikk slapp spenningen taket.

– Espen! Du må bure denne gutten inne det neste døgnet, så vi ikke mister ham. Jeg blir ikke toppscorer uten den foten der!

Dennis lo høyt og rått som alltid, men Espen sa ingenting. Gikk bare rolig i samme retning som oss, noen meter bortenfor. Som regel kom det et stikk tilbake, men nå gikk han bare der. Han hadde vært stille hele tida mens Dennis og jeg hadde holdt på. Han grubla på noe.

Jeg plukket med meg drikkeflaska som lå rett utenfor inngangen til garderobene, spruta litt vann i kjeften og spytta det ut igjen. Idet jeg åpnet døra, hørte jeg det.

– Markussen?

Det gikk kaldt nedover ryggen på meg. Espen brukte alltid fornavnet mitt. Jeg snudde meg. Han sto igjen ute på kunstgresset.

– Kom opp på kontoret når du er ferdig i dusjen.

Jeg nikka mens jeg så på ansiktet til Dennis idet han passerte meg. Han så like forvirra ut som jeg var. Jeg snudde meg og gikk sammen med Dennis inn i garderoben, så opp på skiltet som hang over døra. Skiltet som Espen hadde hengt opp over hele stadion.

«Ingen spiller er større enn klubben».

Jeg gikk rett bort til plassen min og fiska fram mobilen fra høyreskoen. Hjertet hamra idet jeg festa blikket på skjermen. Men ingenting. Ingen nye meldinger. Jeg fant fram den siste fra agent Sverre og leste den enda en gang.

«Snakka med faren din akkurat. Mange som ringer om deg, og han vil gjerne at jeg skal holde i prosessen. Jeg tror vi skal gå for Rosenborg. De er klare til å legge inn et STORT bud i dag. De må vite om du er gira før de smeller inn budet. Send mld eller ring meg, så vi får satt i gang dette. Kort tid igjen.»

Meldinga hadde kommet før treninga. Jeg visste at Rosenborg var interessert, det hadde stått i avisene lenge, men jeg hadde ikke tenkt så mye på om det var aktuelt. Men i det øyeblikket jeg leste meldinga fra Sverre og skjønte at de virkelig ville ha meg, endra alt seg. Jeg ble desperat etter å få det til å skje. «Jeg er gira!» var alt jeg rakk å skrive før jeg måtte legge vekk telefonen og skifte til trening. Nå var det gått flere timer, og Sverre hadde ennå ikke svart meg.

– Bror, sa Dennis.

Jeg hørte at han snakka til meg, men jeg satt i mine egne tanker. Hvorfor hadde jeg ikke hørt fra Sverre ennå? Hadde Rosenborg ombestemt seg? Jeg kjente et hardt slag i skuldra.

–  Au! Hva faen, Dennis?!

– Svar, da! Hva skjer? Hva har du gjort?!

– Hva mener du «hva har du gjort»?

Han sperra opp øynene som om han lurte på om jeg var seriøs.

– Espen kalte deg nettopp inn på kontoret sitt! Du vet hva som skjer der inne, ikke sant?

I stresset med å sjekke telefonen hadde jeg glemt beskjeden fra Espen et lite øyeblikk. Dennis studerte meg, på leting etter hva jeg skjulte. Det jeg måtte ha gjort for å bli kalt inn på kontoret til Espen. Men jeg hadde ingen anelse. Han la armen over skuldra mi.

– Du har vært vår beste spiller i år. Det finnes ingen grunn til at du skal dit. Jeg skjønner det ikke.

Jeg rista på hodet. Jeg hadde hørt alle skrekkhistoriene, men jeg hadde aldri vært der inne selv. Aldri sittet i den svarte skinnstolen alle snakka om. Ingen som var på godfot med Espen hadde havna i den. Jeg plukket opp telefonen igjen, med et håp om at det å stirre hardt på skjermen ville presse fram et svar fra Sverre. Hvis jeg bare visste at budet fra Rosenborg var på vei, så hadde jeg kontroll på situasjonen. Da kunne jeg gå inn på kontoret og sette meg uten å ha noe å være redd for. Men nå visste jeg ingenting.

Annet enn at det aldri endte godt for de som havna i stolen til Espen.

Stolen var plassert innerst i hjørnet på det lille rommet, som minnet mer om et bøttekott enn et kontor. Den var diger. Selv de største spillerne måtte føle seg små når de sank ned i den. Dennis sa alltid at å havne i stolen enten var slutten eller starten på slutten. Det første var visst å foretrekke. En endeløs rekke med navn på tidligere Mjøndalen-spillere hadde endt opp i stolen. Alagie, toppscoreren fra forrige sesong, hadde for dårlig resultat på den aller første treninga i januar. Jeg husket bare Espens brøling i fjeset hans, beskjeden om å komme til kontoret, og senere den tomme plassen i garderoben dagen etter. Mitt første møte med Mjøndalen. Hendene mine strøk over læret på armlenet. Et klissete og klamt lag fra flere år med svette hender som fryktet det verste. Alagies hender. Eller junioren Benjamin, som Dennis alltid lo seg i hjel av. En unggutt som var i ferd med å ta steget, men som meldte avbud til en trening fordi bestemora var i ferd med å dø. Bestemora holdt det likevel gående lenge nok til at Benjamin gikk glipp av flere treninger og en ubetydelig treningskamp i februar. Hendene hans hadde nok også holdt fast i det samme armlenet da Espen ga beskjed om at han måtte ha spillere som evnet å prioritere riktig. Dennis så aldri Benjamin igjen. Eller Kingsley, den stakkars nigerianeren som havna alene midt mellom to grupper da A-laget var ute på løpetur i skogen noen år tidligere. Kingsley tok til høyre der de andre tok til venstre. Ut på kvelden ble han funnet av en letepatrulje fra Røde Kors. Hutrende på en diger stein midt i skogen. Espen trodde ikke på det. Han mente at Kingsley bare forsøkte å kamuflere at han var for dårlig trent. At det var umulig å løpe feil når man sprang i lysløypa. Ingen i garderoben turte å si noe til Espen om at konseptet lysløype neppe fantes i Nigeria. Alle fryktet nemlig stolen. Jeg lurte på om Kingsley hadde rukket å få igjen varmen i hendene før også han klamret seg fast i denne stolen. Det hadde visstnok ikke tatt slutt med en gang for Kingsley. Hans Mjøndalen-karriere led en seig og langsom død. Først fikk han ikke lenger skifte i samme garderobe som resten av A-laget. Og på trening etter trening ble han satt til å løpe ved siden av banen mens alle de andre spilte fotball. Det siste halvåret hans i Mjøndalen fikk han ikke røre ballen en eneste gang.

Hendene mine grep tak i armlenet. Nei, det var bedre at det tok slutt, hardt og brutalt. Her og nå. I denne stolen.

Selv om jeg ikke ante hvorfor jeg satt i den.

Espen satt mye høyere og så ned på meg. Jeg kom ingen vei. Jeg så på skiltet som hang over døra hans. Det samme skiltet som nede i garderoben. «Ingen spiller er større enn klubben». Han fiklet med en penn, skriblet litt på et papir, trommet på pulten mens han scrollet nedover den nettsiden han var inne på. Jeg kjente igjen overskriften. Det var VG-saken om meg. Han scrollet opp og ned, uten å lese, bare som en ting å gjøre mens han leita etter ordene å starte denne samtalen med.

Men han ble sittende der lenge med pennen i kjeften og se ut av vinduet og ned på banen, før han sa noe.

– Du vet at banemesteren vår er naboen din, ikke sant?

Jeg holdt på å begynne å le, men kvalte latteren kjapt da jeg så blikket til Espen.

– Ja, kremta jeg.

Hodet begynte å kverne igjen. Hva kunne dette være? Kanskje han hadde sett oss kaste gamle pizzaesker og sladra om at vi ikke spiste sunt nok?

– Han sier at han ser at det kommer ungjenter på besøk hos dere, stort sett hver eneste kveld. Og ettersom Dennis har kone i Nigeria, så regner jeg ikke med at det er han som får gjester?

– Eh, sa jeg, men jeg rakk ikke si noe mer før Espen fortsatte:

– Jeg skjønner at du er 17 år og at det å bo for seg selv gir uante muligheter, men å knulle ei ny jente hver bidige kveld er ikke bra, Fredrik. Verken for kroppen din eller hodet. Jeg vet åssen det der er. Ny jente betyr at man holder på hele natta, bruker alt av energi man har, hamrer løs liksom, og så blir man helt tom og sover dårlig. Det ødelegger rytmen din, du får ikke restituert nok. Etter hvert begynner man å prestere dårligere. Jeg kjenner til greia. Jeg har vært der selv. Som trener kan jeg holde på sånn, men som spiller?

Han rista på hodet. Jeg kunne ikke annet enn å le. Det var så dumt. Men Espen lo ikke.

– Hvorfor ler du? Føler du deg for god for denne klubben?

Han kastet det bare ut i lufta, ut av intet. Som om han kunne sagt hva som helst. Fint vær i dag, liksom. Men det var dette han ville snakke om, ikke damebesøk og banesjefen. Jeg så det i øynene hans da han snudde seg mot meg igjen, det var et sinne der. De var svarte, slik de kunne være etter et tap.

– Gjør du det?

– Nei. Ikke i det hele tatt!

– Det virker jo sånn. Med det du sier til VG.

– Hva mener du?

Han scrolla litt på pc-en.

– Tja, hva med: «Det er klart det hadde vært spennende å se hvordan man hadde gjort det på et høyere nivå i en større klubb, så vi får bare se hva som skjer, sier Markussen til VG». Så, hva er det som skal skje, Fredrik?

– Eh, jeg vet ikke. Ingenting. Hun spurte meg bare om hva jeg tenkte om ryktene om at flere klubber fulgte meg.

– Og da pissa du på den klubben som har gitt deg sjansen, løfta deg fram og fått deg i den posisjonen at andre klubber er interesserte. Med en gang det er noen litt større klubber, hva faen er Mjøndalen da, ikke sant?

Jeg rettet meg opp i ryggen, lente meg framover.

– Nei, nei, det er jo ikke sånn. Jeg tenkte ikke over det, jeg bare svarte på spørsmålet. Det betyr jo ikke at –

– Det betyr jo ikke hva?

Han tok føttene ned fra skrivebordet, tromma pennen hardt i bordet og trillet stolen sin nærmere meg. Han lente seg helt inn mot ansiktet mitt.

– At du har tenkt å stikke? At du ikke liker Mjøndalen? Men faen, Fredrik, det hjelper jo ikke meg en dritt. Jeg skjønner at folk kan drømme om større ting, det er fint, det driver deg, ikke sant. Men jeg driter i andre klubber og større klubber og alt det der. Dette er livsverket mitt! Og når mine spillere går ut i avisen og snakker høyt om å spille for «større klubber» etter bare et halvt år her, når de er 17 år, da blir jeg trist. Og forbanna. Jævlig forbanna! Fordi det er å pisse på det vi holder på med her! Skjønner du?

Små dråper av spytt traff meg mens han snakka. Jeg turte ikke å tørke det vekk, så jeg ble sittende med spyttet fra kjeften hans i ansiktet mitt.

– Jeg, eh, jeg beklager. Jeg mente ikke å pisse på Mjøndalen eller deg. Jeg bare svarte, tenkte at det var helt ufarlig. Sorry, sa jeg, men alt jeg tenkte på var at jeg ikke orka å spille for denne sinnssyke fyren mer. Jeg ville bort.

– Hvor skal du da, Fredrik? Til Spania? England? Eller Tyskland, som de skriver her? Hæ? Hertha Berlin?

– Jeg vet ikke.

Han satt fortsatt helt oppe i trynet mitt. Jeg kjente varmen fra kroppen hans. Pusten hans mot fjeset mitt. Og jeg hadde ikke noe annet valg enn å lene meg tilbake i den skitne skinnstolen for å unngå ånden hans.

– Skal jeg fortelle deg en ting? Jeg har sett utallige unggutter som deg, som bare de spiller et par gode kamper i Obos-ligaen plutselig blir linka til all verdens klubber og ligaer. Og agenter snakker i det vide og brede om hvor mye penger disse gutta kan tjene og hvor gode de kan bli. Men hvor mange blir faktisk noe? De aller fleste slutter å trene hardt, tror de er for gode for «lille» Mjøndalen, og plutselig er de ute av laget og ferdige før de har kommet i gang. Ferdige, Fredrik!

Han lo. Jeg ble sittende og holde meg fast i stolen, mens jeg håpet at det snart skulle ta slutt.

– Visst faen har du vært god. Men det betyr ikke at jeg må bruke deg. Det er mitt valg. Hvis du har hodet ditt i Tyskland og Hertha Berlin og Bundesliga Jeg trenger spillere som vil være her, som synes at prosjektet mitt er det viktigste. Ingen spiller er større enn klubben, Fredrik!

Han pekte opp mot døra.

– Dette, Fredrik, det er dette jeg lever for. Og når jeg har spillere som deg, som plutselig tror at de er for gode eller for store for «lille» Mjøndalen, så klikker det for meg. For det er jeg som har gjort deg til noe. Det er ikke din fortjeneste. Det er min. Rosenborg trodde ikke på deg. De ga faen. Men jeg? Jeg ga deg sjansen!

Han skjøv fra med beina så kontorstolen trillet tilbake til skrivebordet. Han begynte å trykke på telefonen sin.

– Og ikke bare sier du til VG at du er klar for å stikke. Men du går faen meg inn på Twitter og liker denne tweeten: «Bør ikke @markfredrik snart bli henta av en storklubb. 17 år og herjer i Obos». Han la ned telefonen. Stoppa opp. Pustet. Klødde seg i nakken. Som om han vurderte mulighetene. Jeg venta på at han skulle ta fram kontrakten min og rive den i stykker. Eller si at jeg fra nå av måtte trene med juniorlaget. At jeg var ferdig. Dette kunne ikke være noe annet enn starten på slutten.

– Du vet, Fredrik, at selv om vi er en liten klubb, så har vi penger. Vi trenger ikke å selge. Det er mye viktigere for oss å vise at vi mener alvor når vi sier at vi vil bli et av Norges beste lag, enn å tjene noen millioner på å selge deg. Vi har millioner på bok, vi. Det vil være et signal til alle andre som kommer hit at Mjøndalen ikke er noe mellomsteg. Ikke en stasjon på veien mot noe annet. Hvis vi selger deg etter et halvt år, da vil alle tenke at vi er en sånn klubb. En utviklingsklubb. Men vi er ikke det. Vi er en toppklubb.

Jeg ble kvalm. Hva hvis Rosenborg hadde lagt inn bud nå? Ville Mjøndalen takke nei uansett, bare for å markere seg? Jeg svelga kvalmen unna. Kjente hvordan de svette hendene mine klistret seg mot armlenet.

– Så hvis en klubb vil kjøpe meg, så kommer dere ikke til å selge?

Espen løfta på skuldrene.

– Jeg vet ikke.

Han løfta beina opp på skrivebordet igjen, lente seg tilbake, med full kontroll på situasjonen. Jeg satt som en liten, skremt mus i den svære skinnstolen. Espen lukta frykten, og det gjorde ham roligere. Han hadde trykka meg helt ned og nå skulle han bygge meg opp igjen. Sikre min lojalitet.

–  Men hvorfor vil du dra? Tenk deg hva vi kan få til her? Dunke inn et opprykk og så gjør vi denne klubben stolt igjen? Husk, du har jævlig god tid. Du er ung. Tre år til her, og du er fortsatt bare tjue og kanskje klar for noe mer. Eller så er vi i Champions League, hvem vet?

Han smilte og lo. Jeg klarte ikke å se for meg å bli værende her. Med denne psykopaten. Hvis bare Rosenborg kunne legge inn det budet.

– Jeg vet ikke, sa jeg.

Han tok ned beina igjen og dytta seg helt inn mot meg. Smilet var borte. Han prikket fingeren hardt i låret mitt.

– Du tar valget. Men bare vit at om du drar til en «storklubb», og alt går til helvete fordi ingen har trua på deg, fordi de ikke bryr seg, fordi de har råd til å drite i deg, så kan du bare glemme å komme krypende tilbake hit.

Det ble stille. Han trilla seg tilbake til pulten igjen.

– Er vi ferdige?

Han stirra ut gjennom vinduet og ned på banen. Nikka uten å se på meg. Jeg reiste meg opp. Kroppen dirra, jeg skalv av pulsen som hamra i halsen min. I brystet. Jeg så på ham idet jeg gikk forbi pulten, som for å forstå om dette var slutten. Om han mente alvor med å ødelegge karrieren min. Og det jævla budet fra Rosenborg som aldri kom. Alt var i ferd med å rakne. Men så, idet jeg gikk ut døra, kjente jeg at det vibrerte i lomma.

Det måtte være Sverre.