Christin Grilstad Prøis

1

Annabella

Flukten

Persongalleri

Jarlsberg hovedgård
Lisell Thorsdatter | kjøkkenjente
Herman | dreng
Svelvigen
Johanne | bestyrerinne på vertshuset Revehiet
Baste | Johannes sønn
Lovise | Johannes betrodde venninne
Lars Høeg | skomakersvenn
Anna Jacobine Toft | skipsrederdatter
Lensmann Fron |
Hans | Bastes plageånd
Fru Thorvaldsen | moren til Hans
Overtollbetjent Mathiesen | Svelvigens rikeste mann
Petrine Juel | en av kjerringene i Svelvigen

Kapittel 1

Jarlsberg hovedgård, april 1812

– Men i Herrens navn, kan du få opp farta!

Den illsinte kokka viftet med armene og hoppet opp og ned så det disset i de tunge kjakene. Nå løftet hun armen til slag, og Annabella skvatt unna og stirret rasende på den velfylte furien. Hun kunne finne seg i iltert tilsnakk og kjeft, men ikke slag. Det fantes ingen rettferdighet i at hun skulle få juling fordi vannbøra var så tung at åket gnog i nakken. Hun gjorde sitt beste. Hva mer kunne kokka forvente?

Annabella satte vannbøttene ned med et dunk så vannet skvalpet over kantene.

– Prøv deg ikke, tordnet det sure kvinnemennesket og vendte tilbake til vedovnen, der det putret i gryta som snart skulle mette enogtjue mann.

Kjøkkenjenta Lisell ga Annabella et medfølende blikk. Det skulle ikke mer til enn et oppmuntrende blikk, en vennskapelig dult og en antydning til forståelse for at hun rettet ryggen og ikke brydde seg om kokkas vrange lune. Det var godt at Lisell og hun hadde hverandre, godt at kokka hadde ansatt to kjøkkenjenter på storgården.

Det klirret fra blikktallerkenene som Lisell satte utover langbordet. Snart ville arbeidsskokken, anført av arkitekten, komme trampende og fylle kjøkkenet med dansk mål. Annabella likte å studere mannfolkene rundt matbordet. Det var de tause steinhuggerne, de pratsomme murerne og de alvorlige tømrerne. Det var noe festlig ved at steinhuggerne var like innesluttede som murerne var noen skrålebukker. Det var som om hvert arbeidslaug tilhørte en egen rase, som at kun fåmælte mannfolk kunne bli steinhuggere, og kun de munnrappe kunne bli murere. Kanskje dunkene fra ambolt mot marmor ga slik gjenklang i steinhuggernes ører at de ikke maktet å fylle stillheten med snakk.

Lyden av spjærende stoff ble etterfulgt av noen eder fra Lisell. Fortvilet kikket kjøkkenjenta på forkleet, som hadde fått en flenge.

– Noe så ergerlig, da, kom det fra kokka, som var på vei til bordet med gryta.

– Jeg syntes du sa at noen skulle ta seg av det, mumlet Lisell og så fra kokka til naglen som stakk ut fra bordkanten. – Forrige dagen fikk Annabella en flenge i stakken, og nå dette. Kjøkkenpiken løftet forkleet mot kokka og viste henne riften.

– Ja, det er da utrolig, svarte kokka oppgitt. – Her har vi huset fullt av håndverkere, og så er’e ikke mulig å få slått inn en liten nagle.

Lisell sto fremdeles med forkleet hevet, men kokka så ut til å være ferdig med saken, for hun vendte på hælen og trampet tilbake mot kjøkkenbenken.

– Jeg har bare dette forkleet. Lisell ga seg ikke.

– Det er da ikke verre enn å lappe det, kom det lettere irritert fra kokka, som sto med ryggen til dem.

– Det kommer til å ta flere timer.

Det dundret da kokka smelte neven i benken. – Nå holder det, sa hun advarende. – Fortsett med arbeidet.

Annabellas og Lisells blikk møttes, og nå var det Annabellas tur til å smile oppmuntrende. Lisell trengte det, så hun, for ungpiken var på gråten. Det var forståelig, på et vis, for det var jo ergerlig med den riften.

– Dragen er på krigsstien, hvisket Annabella, og kjøkkenpiken nikket forsiktig. Om kokka var vrang og dagene lange, hadde de to i alle fall hverandre.

Det luktet kjørvel og kjøtt fra suppekjelen. Himmelske dufter, som tydet på at kokka hadde lagt seg i selen. Annabella hadde vært på kjøkkenet da arkitekten kom trampende for å fortelle kokka hva han mente om maten. Å servere tynnsuppe kokt på slintrer og kålblekker holdt ikke, så nå var det skikkelige kjøttstykker i suppa. Kjøtt, kål, potet, suppe og løksaus. Mat for sultne ulver. I dag hadde de ingen grunn til å klage. Stornøyde ville de gå til middagshvilen, hele to timers pause, som det sto i arbeidskontrakten.

Disse timene da alt ble stille, var den beste tiden på dagen, syntes Annabella. Ingen hammerslag, ingen marmor som ble meislet eller grove stemmer som ropte til hverandre på dansk. Når danskene hvilte, hendte det at Annabella smøg seg rundt i huset og gransket de påbegynte arbeidene. Hun lot som hun var grevinnen, trakk lakenet vekk fra mahognistolen, gled ned på silkesetet og nikket anerkjennende. Greven og grevinnen var nesten aldri på Jarlsberg. De bodde på en gård ved Kristiania et sted. Bogstad het det, og de hadde god plass der også. Det gikk nesten rundt i Annabellas hode når hun tenkte på hvor velstående greven og grevinnen måtte være, som eide to stasgårder. Jarlsberg var forresten mer enn en stasgård, den var hovedgård for hele amtet, som strakte seg så langt at hun aldri hadde vært utenfor dets grenser. Kanskje var grev Wedel Jarlsberg og fru Karen endog rikere enn selveste kong Frederik.

Lyden av trampende mannfolkstøvler hørtes, og Annabella fortet seg å hente to kagger med tynnøl. Krusene måtte også settes på bordet. Alt dette skulle hun ha gjort for lengst. Kanskje hun hadde fortjent den lusingen likevel, den som kokka nær hadde gitt henne fordi hun ikke fikk arbeidet unna. Hun var en uforbederlig dagdrømmer.

Danskene eide ikke bordskikk og slafset i seg maten. Antagelig ga de blanke i skikk og bruk, de som var så langt hjemmefra. Annabellas og Lisells blikk møttes, og de måtte ta seg sammen for ikke å bryte ut i latter, for de sultne arbeiderne var litt av et syn. Det var greven selv som hadde hyrt dem, visste Annabella. Kun de beste håndverkerne var godt nok når hovedgården skulle settes i stand. Lagføreren blant murerne, en diger brande med rødt, stort hår og bruset skjegg, spiste som om han ikke fikk maten fort nok i seg. Kjøttsaften rant fra munnvikene hans. Annabella gløttet mot vinduet og forsøkte å fortrenge duften av kjøtt, kraft, løk og saus. Arbeiderne hadde rangen, og først når de gikk fra bordet, var det kjøkkenpersonalets tur. Kokka hadde stukket til side et spann til mannen sin. Annabella gløttet mot spannet. Slik som arbeiderne åt, kunne det skje at det ikke ble stort igjen. Da sier jeg fra, tenkte hun. Kokka måtte da la de ansatte få metta si før hun nødet ektemannen.

Det danske målet fløt over kjøkkenbordet. Noen lurte på siste nytt om krigen, og om ingen snart kunne sørge for en kule i pannen på denne Napoleon, som sto bak elendigheta. En kar uttrykte sin misnøye mot greven. Det var skammelig, sa han, at greven hadde latt forfallet gå så langt. Annabellas hjerte slo raskere. Hun likte ikke at de talte stygt om greven, han var en god mann på alle måter.

– Trerammene rundt glassdørene i Kolonnesalen er så morkne at man kan stikke fingeren tvers gjennom, kom det fra en av tømrerne. – Rammeverket er så oppsmuldret at regnvann har flommet inn og ødelagt gulvene.

En annen mente at det var underlig at ikke branntilløpet i tredje etasje, som antagelig var flere tiår gammelt, ikke var utbedret. Råte ble nevnt, store ødeleggelser. Slurv, sa en. Slendrian, mente en annen. Storøyd tittet Annabella på de frittalende mannfolkene som uttrykte sin misnøye med grevens manglende vedlikehold. Slik kunne hun aldri ha talt om herskapet, men så var hun da heller ikke misfornøyd. Tvert om var hun takknemlig. Hadde det ikke vært for posten på Jarlsberg, ville hun nemlig fremdeles ha vært på Fyllpå, dette usle vertshuset ved Sem. Hun grøsset av forakt ved tanken og merket at flere av arbeiderne tittet undrende på henne. Hun løftet kagga og så spørrende på dem. Var det kanskje noen som trengte mer i koppen? Men tanken om Fyllpå hadde satt seg fast. Det var ikke bare drikke mannfolkene hadde kommet dit for, de hadde også kommet for å få seg kvinnfolk. Annabella svelget. Det ble med ett så varmt. Kinnene brant. Det hadde vært et slit å holde mannfolka på Fyllpå unna, og én ting hadde hun lært: Hun kom aldri til å slippe tilfeldige mannfolk til. Da hun fikk høre om arbeidslagene som var ventet til Jarlsberg, tok hun sjansen og dro, uten engang å ta farvel. Arbeidsfolk betydde at noen måtte lage mat, og kokka ansatte henne på flekken. Attester var det ikke så farlig med. Herskapet bodde jo likevel ikke der. Det var bare disse danskene, bestyreren, arkitekten, drengen, Lisell, to fjøstauser og kokka sjøl som holdt hus på Jarlsberg. Der hadde forresten kokka forregnet seg, for uka etter at Annabella tok fatt, dukket greven og grevinnen opp.

Annabella lukket øynene og så for seg karjolen som hadde kommet kjørende, samt kokkas forundrede øyne, for noe bud om besøket hadde de ikke mottatt. Herskapets sovekammers hadde blitt rengjort på en, to, tre, og fru Karen hadde rost Annabella for hennes iherdighet. De vennlige ordene hadde gjort henne stum, og de tre dagene med storfint besøk var som en søt karamell som hun iblant hentet frem og sugde på. Greven og grevinnen kom for å inspisere det påbegynte arbeidet, og grevinnen hadde bedt Annabella være tilgjengelig i tilfelle det var noe hun trengte. Det var de lykkeligste tre dagene i Annabellas liv. Som utvalgt. Av grevinnen. Aldri før hadde noe slikt skjedd, i alle fall ikke om hun så bort fra kundene på Fyllpå. Matronen hadde satt opp en liste over kunder som ønsket Annabella, og nedtellingen til at førstemann skulle få slippe til, hadde vært i gang da Annabella dro.

Annabella sukket. Fyllpå hadde nå vært et slags hjem. Madammen var langt fra knegen på maten, og Annabella hadde kommet godt overens med Laura, datteren. Hadde det ikke vært for at dagen da hun måtte stille seg til rådighet, nærmet seg, kunne hun blitt værende.

Noen ropte på drikke, og Annabella skyndte seg bort til dansken som løftet blikk-kruset.

– Mer, sa han, da hun sluttet å skjenke. Hun skjenket breddfullt og gav ham et ergerlig blikk som fikk ham til å skoggerle. Han ville ha så det rant over kanten, sa han og la hånden om det smale livet hennes og trakk henne inntil seg. Da hun vred seg unna, smøg han hånden over baken hennes og klemte til. Hun løftet kagga opp og smelte den av full kraft på hånden hans, som hvilte på bordet. Han spratt brølende opp og så illsint ut.

– Er du fullstendig gal? freste han på kav dansk mens han holdt om hånden. Det gjorde selvfølgelig vondt å få en steintøyskagge over fingertuppene, hun hadde ikke holdt tilbake, men tatt godt i, og forsøkte han seg igjen, kom hun til å smelle kagga over den andre også, eller i hodet på ham.

Da arbeiderne endelig var mette, tuslet de ut av kjøkkenet. En gned seg på magen med fettete fingre. Riktig en lekkerbisk, tenkte Annabella oppgitt. Hun hadde fremdeles kagga i armene, så stakkars den som forsøkte seg! Dansken med de vonde fingertuppene så surt på henne, og hun glante stramt tilbake helt til han trakk blikket til seg. Omsider var kjøkkenet tomt.

– Herre Jesus, var nå detta nødvendig? kom det oppgitt fra kokka.

– Du mener vel ikke at jeg skulle latt’n tafse?

– Nei, men det går an å si ifra, Annabella. Du kan’ke smelle tel folk i hytt og vær. Det samma skjedde jo i forrige uke, da du klabba tel ungsauen blant tømrerne så’n så sol og måner, og det bare fordi’n kom deg litt for nær.

Annabella svelget. Hun visste at kokka hadde rett. Iblant raknet det for henne, og da evnet hun ikke å tenke før hun handlet.

– Du må ta deg sammen, Annabella, kom det lavt fra kokka. – Ellers kan detta temperamentet ditt bli di uløkke. Sann mine ord!

Kapittel 2

Hun visste godt at temperamentet var hennes ulykke. Kokka trengte ikke å fortelle henne det. Iblant ble hun så sint at det gikk trill rundt for henne, og hun kunne knapt styre seg. Det var som om et uhyre våknet inni henne, og det var da hun kunne finne på å klore, kaste ting eller slå, men det var ikke med vilje. Hun ville ikke gjøre slikt, hun ville jo ikke klabbe til folk eller smelle øsa i hodet på noen, men det hadde hun gjort. Noe så ulykksalig. Hun hadde vært fire uker på Jarlsberg, og allerede hadde kokka flere episoder å vise til. Det med øsa var et uhell. I det minste hadde tømrersvennen seg selv å takke, slik som han hadde hengt etter henne fra første stund, og med de tåpeligste unnskyldninger. Han trengte noen å snakke med, han var ustyrtelig tørst … Tørst! Som om hun var hans personlige assistent. Hun hadde vennlig, men bestemt avvist ham, uten at det hadde hjulpet. Han brukte hver ledige stund til å oppsøke henne, og til slutt hadde hun nærmest blitt gal av det måpende ansiktet, den siklende munnen og det tomme uttrykket hans når han så henne. Hun likte det ikke. Hun ble ikke det minste smigret, men oppfattet det som ubehagelig og flaut, og tåpelig og dumt når han falt i staver. Da han for annen gang på samme dag dukket opp på kjøkkenet fordi han var «tørst», hadde hun grepet øsa og kastet den mot ham. Ulykksalig nok hadde hun kastet så hardt at øsa hadde truffet det storslåtte nesegrevet hans, med det resultat at blodet sprutet. Ja, sprutet, ikke rent stille som en elv, slik det gjorde når folk flest fikk seg en på snuta. Samme kveld ble hun satt til nedskrubbing av vegger og gulv. Etter arbeidstid. Det var til pass for henne, ifølge kokka. Tømrersvennens nese var fremdeles hoven, og hun angret og visste at kokka hadde rett. Sinnet hennes kunne bli hennes bane. Det var uforstandig å ta i så mye at arbeiderne ble skadd, og hvis murerens fingre nå var knekt etter møtet med ølkagga, kom hun antagelig til å få avskjed. De kunne ikke ha tyende i hus som var til fare for arbeiderne.

Annabella smøg seg opp trappa til annen etasje. Huset var stille. Arbeiderne hvilte middag. De holdt jo på fra fem om morgenen til sju på kvelden, kun avbrutt av den solide pausen midt på dagen.

Døra inn til Riddersalen sto på gløtt, og hun dyttet forsiktig til den, skred inn og trakk pusten dypt. Alltid ble hun like overveldet. Det høye taket, de buede vinduene, gipsrosettene, men også maurene som hadde våknet til liv av vårsola og nå var overalt. Det var dette arbeiderne mente var synd og skam. Taket var ødelagt av fukt. Vinduene måtte skiftes. Jarlsberg hovedgård var like lite ærverdig som fem sure sild. Gården var vanskjøttet, men det skulle det bli en forandring på, for det hadde grev Wedel bestemt. Han var en god mann, greven. Han seilte endog selv til Danmark etter korn, og det var farefulle ferder, for englenderne lå der ute og skjøt på alt som drev forbi. Krigen, som Napoleons undersåtter kjempet mot svenskene og englenderne, var inne i sitt femte år, og Annabella visste at greven ikke egenhendig hadde trengt å seile av sted. Han kunne ha beordret skutene ut og selv sittet hjemme på sin høye hest, men han var ikke slik, og derfor beundret Annabella ham så.

Hun gikk videre til Kolonnesalen og så for seg grevinnen stå ved vinduet i den overmåte vakre, blå silkekjolen med kniplinger i halsen og blonder som prydet de albuekorte ermene. Hun neide sakte for fruen og spurte om det var noe hun ville ha. Kanskje en kopp varm te? Jo takk, det ville gjøre godt, svarte fruen med et vennlig smil, for det var da så utrivelig kaldt på gården, og en tekopp var akkurat det hun trengte. Annabella neide på nytt for fruen. Like mye som hun beundret grevens mot, tilba hun grevinnens vennlige fremtreden. Fruen var som en engel, en velgjører av høyeste rang, og at hun hadde valgt Annabella, ført i kirkeboka som «uekte børn», som sin pike i de tre dagene besøket varte, var nærmest uforståelig.

En pitrende følelse overmannet Annabella, og hun lo høyt og svingte seg rundt. Tenk om fru Karen likte henne så godt at hun ble fruens faste pike når de flyttet til Jarlsberg! Om et år skulle arbeidet være ferdig. Da ville hovedgården igjen være verdig sin greve og grevinne. Jeg har tenkt på en sak, ville fru Karen da si, kunne du tenke deg, Annabella, å bli min hoffpike? Het det hoffpike? Eller var det kun kongelige som hadde slike? Hva kalte man en pike som tjente en grevinne? Annabella rynket på nesen. Grevinnepike lød ikke like staselig, men uansett hva det kaltes, skulle hun med et kniks takke ydmykt ja når forespørselen kom. Hvilket deilig liv det ville bli å stelle grevinnens kjoler, sortere strømpene hennes, pusse skoene, gre håret og serverer henne te og småkaker. Kanskje ville de gå små turer sammen i sola, plukke blomster i hagen og høre småfuglene kvitre. Annabella Persdatter, grevinnens pike!

Annabella så seg rundt. Fru Karen var selvsagt ikke der. Salen var tom. Hun gikk til vinduet. En allé av gamle furutrær strakte seg fra hovedhuset og nedover mot hovedveien. Langt der fremme lå tårnet på Slottsfjellet og restene av borgen rundt. Hun hadde vært i Tønsberg en håndfull ganger og visste at husene klumpet seg sammen rundt Slottsfjellet. Staselige hus. Ikke noen slum. Direktøren på Saltverket hadde bygd seg et stort og fint hus der, det var et sykehus der og visstnok en skole for bedrestilte unger. Selv kunne hun verken lese eller skrive. Om hun tok i, hadde hun mindre enn to ukers skolegang sammenlagt. Det hadde nå vært en omgangsskolelærer som trasket rundt i bygdene, men moren hadde vært mer opptatt av å lære Annabella overlevelsesstrategier enn å sørge for at hun møtte læreren når han var i bygda. Og hva som var morens strategi? Jo, å rappe alt som kunne omsettes i penger, som igjen kunne omsettes til skjenk, og det i ufattelige mengder. Men jo mer moren drakk, desto tørstere ble hun, og jo mer måtte stjeles. Det ble liksom aldri noen ende på det. Annabella snøftet. Det var ikke så ofte hun tenkte på moren, og det var selvsagt en grunn til det. Moren var et hespetre på mange måter. Ja, egentlig på alle måter.

Mellom vinduene hang et ovalt speil bak en forgylt ramme. Annabella tittet på seg selv. Hun lignet moren. De hadde de samme grønne øynene og det samme bølgete, røde håret. Det var allerede gått fire år siden lensmannen brakte moren til tukthuset, og Annabella sto igjen alene. Hun hadde ikke grått. Hun hadde kjent en form for lettelse og hadde endog bedt til den salige Herre om at moren måtte bli der hun var riktig lenge, for Annabella greide seg på egen hånd. Sånn sett hadde moren rustet henne godt.

Det første året tilbrakte hun på en storgård i Re, der hun sov i fjøset og stelte kyrne. Aldri før hadde hun drukket så mye melk, for hun snek seg til en sup både nå og da. Etter et halvt år hadde husjomfrua kløpet henne i mageskinnet og beskyldt henne for nettopp det. Husjomfrua mente at hun hadde lagt på seg flere merker. Da våren kom, stjal hun en skinke og rømte til Holmestrand, der hun ble hanket inn av bygdevekteren, en ond liten gnom som ga henne atskillige kilevinker fordi hun verken hadde papirer eller reisepass å vise til. Det var det året hun fylte tolv.

Så hadde gamlepresten i Holmestrand forbarmet seg over henne. I nesten et år var hun der, og siden presten glemte raskere enn hun rakk å fortelle, berettet hun de samme historiene om igjen og om igjen, bare la til eller trakk fra noen detaljer. Hun lærte fort hva som lokket godhet og latter frem i gamleprestens øyne. Han syntes imidlertid det var for galt at hun som var så ung, hadde fått en slik skakk start. Vennligheten og ordene hans hadde hun lagret i hjertet sitt. Den gamle mannen gjorde forresten mer enn å huse henne, han hadde også beordret lensmannen til å utstede papirer. Hos lensmannen måtte hun hviske presten flere ganger i øret hvorfor de var der, for det greide han ikke å erindre. Med forundring hadde hun studert de viktige blekkmerkene på papiret som fortalte hvem hun var, og da gamlepresten var i jorda, gikk hun igjen til lensmannen. Med papirene i orden fikk hun reisepass. Hun skulle hjem, sa hun, for å se om moren hadde sluppet ut. Men moren var fremdeles på tukthuset, kunne sorenskriveren fortelle. Han hadde sett smått forpint ut da han sa det, som om han beklaget situasjonen. Det var akkurat som med gamlepresten. De syntes det var for galt, men hun klarte seg jo. Hun hadde det helt fint den sommeren hun var tretten og sola skinte, humlene surret og moren satt på tukt.

Samme høst havnet hun på Fyllpå. Sorenskriveren ordnet det slik at madammen fikk legdepenger de to første årene, og da pengene tok slutt, fikk Annabella beskjed om at hun fikk avfinne seg med at hun snart måtte gå fullt og helt inn i gebetet, som madammen kalte det.

Annabella skakket på hodet og glante på sitt eget speilbilde. Fort strøk hun hånden over de kastanjerøde krøllene som hadde løsnet fra fletten. Fyllpå var tilbakelagt. Hun var her nå, på Jarlsberg hovedgård, og når huset var ferdig, ville herskapet komme med flyttelasset, og hun ville bli grevinnens pike. Hun foldet hendene og ba til den himmelsk Far om at det skulle skje, for det kunne det faktisk gjøre om hun skjøttet arbeidet vel. Hun måtte selvsagt slutte å klinke til arbeiderne med kagger, og i alle fall ikke kaste ting på dem. Hun måtte skaffe seg et så godt omdømme at når herskapet kom og fru Karen trengte en pike, ville alle rette fingeren mot Annabella. Hun smilte frydefullt og lo mot speilbildet. De grønne øynene skinte, og hun lo enda mer og samlet det viltre håret. Hun lignet jo en hulder, og det kunne hun ikke tillate, hun som skulle bli fruens pike.

Det lød skritt fra trappa, og hun tittet forskremt mot døra. Det var ikke lov å gå rundt i huset. Det var rivningsarbeider i hvert et rom, og man kunne tråkke feil eller uforvarende få noe i hodet. Vegger var ikke sikret, plank og redskapet sto stablet, man kunne gjøre ugagn og skade seg selv eller andre. Den danske arkitekten hadde med streng stemme formant at folk fikk holde seg der de hørte til. Og hun hørte til på kjøkkenet, ikke i Kolonnesalen!

Skrittene, ledsaget av stemmer, nærmet seg. Annabella løp til den doble døra og klemte seg inntil veggen. Om de kom inn, ville døra skjule henne, i alle fall inntil de eventuelt bestemte seg for å lukke den, men antagelig skulle de inspisere noe og ville fort forsvinne til neste værelse, eller gå ned igjen.

Det knirket idet dørbladet ble skjøvet opp. I gløttet mellom karmen og døra fikk hun et glimt av arkitekten og den norske bestyreren. De talte om stein, hørte hun. Om marmor. En varslet forsinkelse på en leveranse, og hva de skulle sette de fem steinhuggerne til når steinen uteble.

Det var enkelt å følge med på hvem som sa hva, for det gikk på klingende dansk og tønsbergmål. Hun hadde aldri riktig forstått hva tønsbergbestyreren egentlig gjorde, for han løftet aldri en planke og striglet aldri en hest.

– Det er ufattelig at forfallet har gått så langt, hørte hun dansken si med oppgitt stemme.

– Vel, jeg hadde altså en utstrakt korrespondanse med hans far, uten at det nyttet.

– Og jeg finner det vanskelig å forstå at han ble informert om dette uten å ta affære.

– Påstår De at jeg lyver?

Annabella rynket brynene. Stemmene var skarpe og anklagende.

– Herr Lauritzen, kom det syrlig fra dansken, – huset er jo den reneste ruin.

– Noe jeg mer enn tydelig, og til stadighet, videreformidlet til grev Fredrik Anton. Jeg tagg om penger til utbedringer, herr Axelsen, jeg la intet imellom da jeg beskrev forholdene. Jeg skrev at bøndene vinterstid kjører tvers gjennom huset med hest og slede, at det regelrett regner inn, og at klokketårnet har falt ned, og jeg finner det rett og slett støtende, herr Axelsen, at De beskylder meg for ikke å rapportere sannferdig.

Annabella gløttet forsiktig frem. Herrene sto med ryggen til henne. Det var en skrekkelig tone mellom dem.

– Om man tar i betraktning gårdens ve og vel, er det en Guds lykke at grev Wedel har tatt over. Igjen var det bestyreren som snakket. – Greven har en helt annen interesse enn sin far når det gjelder å ta vare på gården.

– Ja, det sier vel seg selv, kom det tørt fra dansken, – at atten arbeidere i et helt år vil gjøre susen. Han tiet, trakk pusten og sukket deretter som om noe voldte ham besvær. – Jeg finner det også fullstendig uforståelig at greven legger seg så til fingerspissene opp i restaureringen av et bygg som han på ingen måte har til hensikt å bosette seg i.

Annabella sperret opp øynene. Skulle de ikke bo her? Kunne hun ha hørt feil? Det var vel ingen som pusset opp en herregård for titusener av riksdaler om man ikke aktet å bo der? Nei, hun måtte ha hørt feil.