Ellen G. Simensen

Tro meg når jeg lyver

Ellen G. Simensen

Tro meg når jeg lyver

Til Thor Egil – for din urokkelige tro

«Du er en kropp, alene. Her: mellom speilet og skyggen.»

ERIK BYSTAD, Speil og skygge, 1994

Prolog

Hun hadde lest at verdensrommet var lydløst. Verken det høyeste skrik eller hviskende stemmer kunne høres der. Lyd trengte å bevege seg gjennom noe. Uten luft, ingen lyd, bare stillhet. Hun skulle forsvinne i mørket, fordufte som regndråper når de traff havet.

Det hele var en nødvendighet. Ektemannen så ikke mer enn det som var å se, hørte ikke mer enn det som var å høre. Han melket, høstet, spiste og sov. Løftet hånden bare når han måtte. Han passet på å småprate med naboene mens han kastet diskre blikk mot huset.

Barnet var annerledes, var som henne – et sår som ikke ville gro. Barnet lyttet, lot ordene hennes få krype inn i øregangene. Helt inntil den lille sjelen satte glassplintene seg, boret små hull som ville vokse.

De siste ukene hadde hun tatt seg sammen, vært med og handlet, fôret dyrene. Til og med vekslet noen ord med naboer. Villig fortalte de om hennes rause ektemann som hadde tatt seg av henne alle disse årene. Det var godt hun ikke drakk lenger, sa de og nikket med skakke hoder. Hun lot dem nikke, helt til han tok sjansen på å reise.

«Bare en kort tur?»

«Jeg er bedre nå.» Hun strøk ham raskt over armen.

Forden kjørte ned grusveien og forsvant utover de svingete veiene mot byen.

Hun ble sittende med hendene i fanget ytterst på sengekanten og lytte til huset. Barnet var oppe. Føttene gikk over gulvet. Små tass var blitt til tyngre subb.

Sola forsvant over åskammen, trakk armene til seg uten å male så mye som en stripe over himmelen. Hun reiste seg. Nattkjolen sank mot gulvet, svingte svakt mot leggen før den stanset.

Gangen var taus og mørk. Lydløst satte hun en fot på det nederste trappetrinnet, grep gelenderet og tok noen skritt til.

Barnets hode hvilte mot den høye stolryggen – vakkert, på vei inn i voksenverdenen. Men selv ikke i søvne var pannen rolig. Slik er livet, man velger ikke sine lodd. Barnet hadde trukket henne, og hun var ingen gevinst. Når vinen varmet mellomgulvet og dempet stemmene, kunne hun sanse en dragning, en moderlig nysgjerrighet, som før, da de små, lubne armene strakte seg i været. De så på hverandre, og hun forstod at de mørkebrune øynene var hennes arv. Hun løftet barnet, tok det med inn i dansen. Raskere og raskere over stuegulvet holdt hun kroppen opp i luften og snurret. Rundt og rundt og rundt.

Så gråt det. Skrek, slik hun selv skrek. Nei – ikke gråte. Hører du? Brått la hun barnet på gulvet, holdt den sprellende kroppen nede, dyppet smokken om og om igjen i den røde væsken helt til sødmen la seg over det lille strupehodet og brakte stillheten tilbake. Først da vinen la seg tungt over trommehinnene, la hun seg inntil den sovende babyen og søkte mørket. I drømme lot hun den lille munnen finne brystet, selv om det snart var tomt.

Hun ville gå bort, stryke håret vekk fra barnets ansikt, men løftet bare hånden ut i luften, til et siste kjærtegn som stivnet i bevegelsen. Tiden rant. Hun slapp gelenderet og kom seg ned trappen, gikk forbi soverommet og innover gangen til vaskeboden. Rommet var overfylt av fiskeutstyr og verktøy. En plass der oppspart rot fikk vokse fritt. Hun visste hvor alt stod. Øverst på reolen, en blå metallboks. En gang i tiden hadde den huset morens havrekjeks. Hun stilte seg på en stol og tok av lokket. Den søtlige lukten syntes å henge i kantene, og hun presset boksen inntil nattkjolen. En skrapelyd mot gulvet fikk henne til å bråsnu. Øynene flakket, men fant ingen. Hun la boksen på vent. Grep etter en avskåret plastflaske. Plukket ut en av de sorte plaststripsene, dro den gjennom hånden, satte den tilbake, tok en ny – helt til hun fant den rette.

Hun trengte ikke lys for å finne veien. Holdt bare boksen inntil seg, ett og ett skritt gjennom gangen. Ordene hvisket inni henne, som maur krøp de inn i alle åpninger. Hun kunne ikke holde seg for ørene. Heller ikke skrike for å overdøve stemmen som sprengte på innsiden. Alt hun kunne gjøre, var å øke farten på de magre beina.

Hun satte boksen fra seg på sengeteppet. La stripsen ved siden av og flettet fingrene inn i det heklede stoffet. Fortsatt mykt etter alle disse årene. Deretter førte hun fingertuppene over ringen, vred den rundt på leddet og kjente metallet langs den kantete steinen. Hun hadde båret den siden morens død.

Der var den igjen – lyden. Hun lyttet stivt. Regnet tok over, hvisket. Med øvede fingre tok hun opp stripsen, kjente på materialet. Hardt, men føyelig. Med stødig hånd førte hun den rundt halsen, puttet enden inn i det trange hullet og tok et godt grep om plasten som stakk ut. Hun fylte lungene med et langt innpust og svelget vekk spyttet som fylte munnhulen.

Hviskingen økte i takt med blodet som strømmet gjennom henne, dundret i ørene, ville aldri gi henne fred. Ville alltid fortelle det samme, om og om igjen.

På nytt tok hun et godt grep om stripsen så den ikke skulle glippe mellom fingrene, åpnet munnen og presset den innestengte luften ut. Noen lange sekunder satt hun slik på utpust og tenkte på barnet som sov over henne.

Med et kraftig rykk strammet hun stripsen om halsen. Sjokket fikk henne til å hive seg bakover. Hun krafset mot huden, klorte seg opp mens hun prøvde å få fingrene innunder, men stripsen satt som en tatovering mot kroppen. Fingrene søkte oppover haken, tok tak i tennene i underkjeven og dro munnen opp – men veien inn var stengt. Kroppen handlet på egen hånd. Slengte henne bakover på nytt. Stripsen skar mot huden da nakken traff sengekanten. Rommet endret vinkel, og hun kunne så vidt skimte vindusflatene fra undersiden av gardinene. Regnet slo mot rutene. Banket på med sin armé. Hendene famlet seg frem igjen til underkjeven, men munnen gapte allerede i takt med hjertet.

Lyd trengte noe å bevege seg gjennom. Uten luft, ingen lyd, bare stillhet.

DEL EN

«Når vi er ved enden av denne historien, vet vi mer enn vi vet nå.»

H.C. ANDERSEN

1

Kvart på fire. Han skulle vært her halv. Lars parkerte bilen utenfor politistasjonen. Etter femten år i politiet kunne han telle på én hånd de gangene han hadde kommet for sent, og nå gjorde han det på en dag da etterforskningsleder Bård Karlsen hadde ringt.

Han snudde seg og så på datteren. Rosene lå over kinnene, og hun lente hodet mot den kalde vindusruten. Kanskje han burde ringt Elin likevel? «Jeg skal være rask, ok?»

Annie løsnet setebeltet. Lars gikk ut, åpnet bildøren og strøk henne over håret. Varmen strålte opp fra hodebunnen. «Det er kakao på pauserommet,» lokket han og førte henne mot stasjonen.

Terje Enger var kommet. Kollegaen så opp fra rapportene og dyttet brillene på plass. «Du ser ut til å trenge en sånn,» sa han og løftet kruset med rykende kaffe i været.

Lars holdt hånden avvergende opp. Selv hadde han aldri blitt fortrolig med den brente kaffesmaken. «Få bort den taperkoppen,» sa han.

Enger fnøs. «Det er her du har misset.» Han la pekefingeren mot teksten. «‘You’ll never walk alone’, det sier alt. Ikke det der ‘glory, glory’-pisset som du holder med.»

Lars smilte. «Vel, vi slo dere sist kamp, gjorde vi ikke.»

«Én kamp, som dere så vidt fikk inn det ene målet på. Nei, Liverpool vil igjen stå med trofeet hevet, sann mine ord.» Han hevet kaffekruset igjen og tok en slurk.

Lars ristet på hodet. Enger fikk tolke det som han ville. Skulle han være ærlig, så hadde han ikke sett kampen, men det moret ham å trigge denne blodfanen.

«Skulle ikke du være hjemme i dag?» spurte Enger.

Lars hengte jakken over stolryggen. «Vi skal snart dra. Annie venter på personalrommet.» Han betraktet Enger som forsvant tilbake i ukas rapporter. Mannen hadde nettopp fylt femti – i stillhet. Men han hadde smilt da marsipankaken ble satt frem i lunsjen. Han var gift for tredje gang og betalte godt i bidrag for sine to tenåringsgutter sørpå. Stort sett var han kledd i skjorte og slips, et antrekk som stod i sterk kontrast til kjeften og de andre på stasjonen. «Er Sara her?»

«Ja, i treningsrommet som vanlig.» Enger smilte. «Du kunne ha godt av å ta turen dit, du også.»

Lars skulle til å kommentere Engers begynnende alderstillegg da mobilen ringte. Det var Henning. Stefaren ringte sjelden om det ikke var noe. Kanskje det var håp likevel. Han trakk seg noen skritt bort fra kollegaen.

«Hei, Lars. Er du fortsatt hjemme?»

«Nei. Jeg dro på jobben. Kan jeg komme opp med Annie?»

«Beklager, moren din ligger fortsatt.»

Lars hadde vansker med å se henne for seg under dyna, men de to siste vintrene hadde influensaen tvunget henne i seng.

«Vi har en personalsak på skolen som ikke kan vente,» fortsatte Henning.

«Hva har skjedd?»

«Det er trolig bare noe som er kommet ut av proporsjoner. Problemet er at jeg må hente den nye vikaren, ei Johanna Brekke som kommer med flybussen. Jeg rekker det ikke. Kan du kjøre henne til Edvard og Karen Bråten? De har sagt seg villige til å leie ut den vesle stua. Jeg sender deg adressen.»

Lars kikket på armbåndsuret. Faen. Henning visste da at Annie var syk og at han var på jobb, men regnskapet mellom ham og familien var skakkjørt for lengst.

«Jeg ville ikke spurt om det ikke var viktig.»

«Det går fint,» svarte Lars og håpet det påfølgende sukket ikke hørtes da de la på.

«Så, hva gjør du her egentlig?» Enger så granskende på Lars.

«Sjefen ringte.»

«Karlsen? Hva ville han?»

«Nei, hadde jeg visst det.»

«Snakker om sola …» Enger gjorde et kast med hodet mot døråpningen.

Bård Karlsen så alvorlig på dem. Kiloene hadde rent av ham de siste månedene. «Kommer du?» Bård Karlsen lot øynene hvile på Lars før han nikket kort til Enger.

Lars fulgte etter ham inn på kontoret. På arbeidsbenken stod et innrammet fotografi fylt med feriero. Karlsen og kona stod solbrune foran Colosseum, uvitende om hva som ventet dem.

«Kan du sette deg?» sa Karlsen utålmodig. Han flyttet papirbunken fra den ene siden av pulten til den andre, som om det ville gi mer rom for samtalen.

Lars satte seg, ventet på kommentarene om ikke å holde tiden, men av uttrykket i Karlsens ansikt virket han mer bekymret enn sint.

«Det har seg sånn …» begynte Karlsen og løftet papirene tilbake.

«Gjelder det kona di?» forsøkte Lars.

«Hva kan jeg si? Legene de …» Blikket ble blankt. «Hun har fått et par måneder.»

«Det var leit å høre.»

Karlsen gned seg kjapt over øynene.

«Skal jeg hente noe å drikke til deg?» spurte Lars.

En hånd veivet et nei. «Det jeg vil, … er at du tar over.»

Lars gransket Karlsen. «Hva mener du?»

«Det jeg nettopp sa. Jeg kommer til å være her, men ikke like mye som før.» Han skjøv stolen unna og gikk bort til vinduet. «Jeg trenger å være hos henne.» Karlsens ryggtavle hevet og senket seg et par ganger før den igjen ble rolig.

En dag ville han gå av, tenkte Lars. Det ville ta seg godt ut på CV-en om han hadde fylt skoene hans. Annies feberrøde kinn krysset netthinnen og forstyrret fordelene. Andre klarte da å kombinere jobb og barn. Politifolk også. Dessuten hadde han moren og Henning. «Hva sier Enger?»

Karlsen ristet på hodet. «Av de ansatte er det du som har erfaring både fra voldsavsnittet på Grønland, og nå som etterforsker her. Alt er klarert.»

Lars ble betenkt. Erfaring var én ting. Den uskrevne regelen om ansiennitet en helt annen.

«Du får til i ettermiddag. Jeg trenger en rask avklaring.» Karlsen så avventende på ham.

«Jeg trenger ikke å tenke mer,» svarte Lars. «Men jeg takker ja på én betingelse.»

«Ja vel?»

«Jeg vil fortelle det til Enger.»

Karlsen dvelte et øyeblikk. «Kontoret er ledig fra mandag. Du skal selvsagt holde meg oppdatert underveis.»

Lars søkte etter noe passende å si. Lettet så han Karlsen nikke til ham. Det holdt med det – en stilltiende overenskomst.

«Sjefens yndling tilbake.» Enger smilte. «Hva ville han?»

«Vi tar det senere. Jeg må hjem med Annie.» Han kjente Engers blikk i nakken og trakk pusten før han snudde seg.

«Men herregud, så alvorlig, da.» Enger dro brillene av nesen.

«Kona til Karlsen er døende.»

«Er det så ille? Han sier jo aldri noe, den mannen.»

«Han vil ha mer tid med henne fremover …» Lars kremtet. «Jeg er blitt spurt om å ta over – for en stund.»

Brillene til Enger havnet tilbake på plass «Å, hva svarte du til det?»

«Hva kunne jeg ha svart?»

«Det var som faen.» Med en kort bevegelse reiste Enger seg. «Den enes død, den andres brød, skjønner jeg.»

«Enger, du av alle forstår hvordan dette henger sammen.»

«Visst faen gjør jeg det.»

«Ta det med ro. Det er bare midlertidig. Dessuten blir det mer papirarbeid på meg.»

«Gis det tillatelse til å dra hjem?» Enger smelte igjen pc-lokket.

«Men det er da ikke noe å bli så forbanna for.» Lars slo ut med armene, men Enger var allerede på vei ut døren.

2

Flybussen rullet inn på stasjonen og pustet tungt ut, et par minutter etter skjema. Lars børstet håret rent for snø. Han hadde prøvd å ringe Enger, men etter to forsøk gav han opp. Enger var en voksen mann, han ville komme over det.

Av gammel vane speidet han gjennom folkemengden. Noen ungdommer stod med plugger i ørene og stengte verden ute. To kjenninger med ustø gange forsvant mot en gammel, avflasset villa. Igjen så han mot bussen. Koffertene var for lengst satt frem. En etter en forsvant passasjerene i vintervinden. En kvinne kom til syne i døråpningen. Hun ble stående, som om hun måtte ta inn den nye plassen før hun kunne gå av. En sort hund fulgte på. Hun sa noe til den, og den satte seg. Med en langtrukken bevegelse dro hun igjen glidelåsen på jakken og gikk bort til den ensomme bagasjen.

Lars hastet mot henne. «Unnskyld?»

Kvinnen skvatt rundt. Det lyse håret stod i sterk kontrast til de mørkebrune øynene som stirret skeptisk mot ham.

«Jeg er Lars Lukassen.»

«Ja vel.»

«Ja, Henning Kvamme er stefaren min. Han har bedt meg plukke deg opp.»

«Jeg har ikke fått noen beskjed om det.»

Lars sendte Henning en irritert tanke. «Men, det er du som er Johanna Brekke?

Øynene mildnet. «Ja, jeg beklager om jeg …» Hun stanset.

Det var noe udefinerbart over henne, tenkte Lars. Håret kunne selvsagt være bleket, brynene også, men han tvilte. Hun gned leppene mot hverandre og en rødlig farge tok over for den matte rosa.

«Fint du kunne hente meg.» Hun rakte frem hånden. Den forsvant i hans mens hun studerte ham.

Lars så bort, følte seg med ett klønete der han strakte seg mot hunden. «Flott eksemplar,» hørte han seg selv si. «Er det en flat coated retriever?» Hunden satte i å logre ved berøringen og lente seg mot beina hans.

«Du får ha ham unnskyldt.»

«Det går bra. La nå en stakkar bli klødd bak øret.» Han så opp på henne. Fortennene var en tanke skjeve. Smilet hennes også, som om hun ikke kunne slippe det helt til. «Her, la meg ta den.» Han tok kofferten ut av hånden hennes og bar den med seg til parkeringen.

Bilen var allerede dekket av snø. Lars trakk jakkeermet ned over fingrene og børstet det verste av sidedøren. «Skulle ikke tro at påsken nettopp var ferdig. Den kom tidlig i år, men likevel …» Diskre skottet han bort på Johanna, men hun lot ikke til å høre etter. På ny dro han armen over bilruten. Annie satt fortsatt med GIRL:IT-bladet i fanget. Hun tørket seg under nesen, og han gav henne et oppmuntrende smil. «Jeg har med datteren min, Annie.»

Vinden kom i kast over parkeringsplassen, og Johanna trakk lua lenger ned over ørene.

Lars åpnet døren. «Er det ok om du får besøk?» Han pekte på den logrende hunden.

«Skal han sitte bak med meg?» Annie så storøyd på ham.

«Hva heter hun, sa du?» Johanna bøyde seg ned og kikket inn i bilen.

«Annie. Ikke lett å høre i vinden.»

«Jeg trodde …» Hunden klynket da foten hennes traff labben.

«Er alt bra?»

«Ja.» Johanna rettet seg opp.

«Sikker?»

«Ja, jeg er bare sliten etter turen.» Hun smilte brydd.

«Han kan vel sitte her, pappa?» Annie klappet hånden hardt mot setet. Hunden lot seg ikke be to ganger og rykket båndet løs. «Legg deg her, du,» sa hun og lo frydefylt av tunga som sveipet over ansiktet. «Så fin han er. Kan vi beholde ham? Vær så snill.»

«Det ville du likt, tenker jeg. Men han er nok bare til låns nå i bilen.»

«Ååå.» Annie klappet det glatte hundehodet om og om igjen.

«Er det ok, Johanna?»

«Det er du som får vått sete,» svarte hun og trakk lua av seg. Det lyse håret lå flatt mot hodet, og hun rufset det fort til.

«Hva heter han?» spurte Annie.

Lars ryddet plass i passasjersetet og vinket Johanna inn.

«Hva heter han?» lød det igjen.

Lars måtte smile. Hundebesøket så ut til å veie opp for turen han hadde dratt henne med på.

«Hakuna,» svarte Johanna uten å se på dem.

Luften i kupeen var rå og la seg som et teppe mot rutene. Lars skrudde på varmen, lot vindusviskerne feie bort snøen. «Har du vært i Hønefoss før?»

«Nei.»

«Vel, det er rart med det. Jeg var i Oslo i nesten ti år, og pendlet noen år etter det. Militæret, studier og jobb, du vet. Men røttene ble for sterke.» Han kikket bort på henne. Øynene så ut til å være festet på steinhuggeriets utsalg av gravsteiner på andre siden av veikrysset. Responsen uteble. Hun virket på mange måter som en selvsikker kvinne, som flyttet alene og leide en bolig usett, men hun var stiv og noe ordknapp. Eller kanskje utilpass? Han visste ikke helt. Et eller annet trigget nysgjerrigheten. Yrkesskade, ville Elin sagt.

«Hvor gammel er datteren din?» spurte Johanna og trakk ham ut av tankene. Blikket hennes var konsentrert, som om hun trengte svar på noe hun grunnet over.

Han kikket i bakspeilet. «Hun har nettopp fylt åtte.»

De ble sittende tause gjennom lyskrysset og videre mot elva som delte byen i to. Fossen var lagt i rør, og steinene, der vannet skulle rent, lå som et åpent sår i landskapet.

«Kjenner du noen her?» spurte Lars.

«Nei, ikke her.»

Igjen ble det stille. Lars trommet rolig med fingrene mot rattet. «Hva med byen, kan du noe om den?»

«Ikke så mye.»

«Vel, Ringerike går tilbake til steinalderen. Men byen er bygd opp på treforedling og papirindustri. Faktisk var Follum en av verdens eldste papirprodusenter i moderne tid, men det er slutt på det nå.»

«Er du historielærer, kanskje?» spurte Johanna, og for første gang siden de satte seg i bilen, lekte et smil i munnviken.

«Pappa er politi,» lød det fra baksetet.

«Politi?»

Lars kunne ikke unngå å høre forbauselsen i Johannas stemme. «Det er nok mer action i skoleverket, tror jeg,» parerte han fort.

«Pappa er etterforsker og arresterer folk.»

«Så ja.» Lars smilte dempende til Annie i sladrespeilet.

«Men du gjør jo det. Og du reddet ungdommene opp fra vannet da han mannen skjøt på den øya.»

Lars svarte ikke, flyttet bare hendene til en ny posisjon på rattet mens de snirklet seg over brua. Takk og lov så var Johanna av den stille typen. Forståelig nok ville man snakke om Utøya, men hver gang han gikk inn i det, endte han med å ligge våken.

Johanna lente seg frem. «Hva er det?» Hun stirret mot den tørrlagte fossen. I ytterkanten av uren stod en høy skulptur med et blankt stålmonument på toppen.

«Oppgangssaga. Det var en gave fra Knut Steen hvis jeg ikke husker feil. Vent til vårflommen kommer, da skal du få se hvor flott den blir.»

«Skulptøren som laget Olavsstatuen,» sa hun og lente seg enda lenger frem.

Han tenkte seg om. «Av kong Olav? Den statuen står vel på Vestlandet et eller annet sted?»

Johanna fortsatte å se på skulpturen uten å svare. Først da stålet forsvant ut av syne, satte hun seg tilbake i setet.

De passerte bybrua. Etter en stund oppover den langstrakte hovedgata tok de av fra veien og fortsatte innover Hov alle. Trærne tetnet til rundt dem før de igjen åpnet seg opp og avslørte ei rødmalt stue i lysningen. Et lite jorde skilte bygningen fra det som måtte være hovedhuset.

«Vel, da er vi fremme.» Lars skuet innover hagen. Et par krokete epletrær kastet skygger mot husveggen. I bakgården skimtet han et murbygg, en redskapsbod, muligens. Et stakittgjerde hindret skogen fra å krype innover området. Kveldene var nok mørke her oppe og ville gi fantasien fritt spillerom om man slapp den til.

Annie senket vinduet og stakk hodet ut sammen med Hakuna. Den kalde luften fylte kupeen. «Skal du bo her?» Hun pekte over jordlappen. «Men der bor jo Sofie.»

«Ta igjen vinduet, Annie.» Lars gikk ut av bilen, og Johanna gjorde det samme.

«Kan jeg leke med Haku?»

«Haku? Har han fått et kallenavn alt?» Lars lo og løftet ut kofferten. Annie så ut til å ha glemt at feberen herjet i kroppen. «Beklager, Annie, vi må dra. Men kanskje Johanna lar oss komme og hilse på en gang?»

Johanna så overrasket på ham. «Kanskje det,» svarte hun og lot øynene sveipe over området.

Lars slapp ut hunden. Annie løsnet sikkerhetsbeltet og fulgte på. «Stua her tilhører Edvard og Karen Bråten.» Han pekte samme vei som datteren nettopp hadde gjort. Et lys ble slått av i overetasjen på det sveitserstil-inspirerte huset. «Ser ut som det er noen hjemme, så da blir du ikke helt alene her.»

Johanna så inn i skogen. «Hvordan er treningsmulighetene?»

«Er det noe byen har, så er det treningssentre.»

«Jeg trives best ute.»

«Hvis du vil, kan jeg vise deg noen løyper. Terrenget ved Draugtjern har mange stier.» Han angret på utspillet da han så det forsiktige smilet. Telefonen vibrerte, og han grep lettet om den. «Beklager, jeg må ta denne.» Han gikk til side.

«Du må nok ta over roret tidligere enn tenkt.» Bård Karlsens stemme var alvorlig.

«Noen spesiell grunn?»

«En jogger har funnet en død mann nede på Schongslund. Han ligger på stien som går langs Storelva. Han har trolig fått et illebefinnende, men du kjenner rutinene.»

«Jeg har Annie. Kan Enger ta det?»

Det hørtes ut som Karlsen flyttet mobilen over til det andre øret. «Hvis det blir for mye, er det bedre om du sier ifra nå,» sa han kontant.

Lars så mot datteren. Latteren trillet ut av henne hver gang Hakuna klarte å glefse i seg en snøball. «Har du noen personalia på mannen?»

«Han er trettini og heter Ruud. Glenn Ruud.»

«Det var som faen,» mumlet Lars.

«Kjenner du ham?»

«Vi gikk på skolen sammen. Men det går fint, vi var ikke spesielt nære.»

«Sortland er på vei til stasjonen.»

«Si at jeg kommer.» De la på. «Annie?» Lars vinket datteren til seg. Kinnene blusset da hun stilte seg foran ham og formet en snøball med hendene. «Jeg må tilbake på jobb. Jeg kjører deg til bestemor.»

Snøballen falt mot bakken. «Men bestemor er syk.»

«Det går nok bra. Dere kan ligge på sofaen sammen,» sa han og gav henne en vennlig dytt i retning bilen. Han skyndte seg bort til Johanna. De tok hverandre i hånden. Typisk kvinne å være kald på hendene, tenkte han og takket for seg.

Hun løftet opp kofferten og kalte på Hakuna. Med et par ekstra byks gjennom snøen var han fremme ved beinet hennes.

«Si ifra om du trenger hjelp med noe,» sa Lars. Hun smilte dette skakke smilet han hadde sett et par ganger allerede. Et smil som verken sa ja eller nei.

Tilbake i bilen satte Annie seg mutt i baksetet. Lars åpnet munnen, men lukket den igjen. Ingenting han sa nå, ville endre på det faktum at han kjørte henne til besteforeldrene. Når han først stod med henne på døren og forklarte situasjonen, ville de ta henne imot.

Han så i bakspeilet. Snøfillene kom tettere og falt tungt over Johanna og hunden. Hvorfor stod hun bare der? Enda et par sekunder gikk, og han vurderte om han skulle rope noe til henne. Men så klappet hun hånden mot låret og fikk hunden med seg mot stua.

Han rettet blikket fremover igjen – prøvde å ikke fokusere for mye på mannen som lå og ventet.