Eldrid Johansen

Fra du så meg

Eldrid Johansen

Fra du så meg

Jeg var selv folkehøyskoleelev på en musikklinje en gang, men dette er ikke mine opplevelser. Fra du så meg er inspirert av historien til min venn. Hun gikk på en annen folkehøyskole, i et annet årskull enn meg. Tusen takk til henne for lånet.

Takk også til Papole Khaki, elev ved Toneheim folkehøyskole 2019/20, for nyttig lesning.

Noen valg forandrer alt. Det har jeg lært. På forhånd kan man jo ikke vite det. Hvilke valg som kommer til å snu livet på hodet. For meg ble ingenting det samme etter den varme søndagen i august. Og da kan man jo begynne å lure. Var det egentlig et valg? Eller var det allerede bestemt? Skjebnen? Høyere makters plan? Meningen med livet, slik jeg først trodde, var det i hvert fall ikke.

Søndag 27. august, 11:05

– Er du ikke ferdig med å pakke ennå?

For tredje gang på fem minutter står mamma i døråpningen inn til rommet mitt. Nå trommer hun fingrene hissig mot dørkarmen. Tror hun virkelig at mas hjelper?

– Det er langt å kjøre, fortsetter hun. – … du kan ikke komme for sent den første dagen. Vil du virkelig gi dem det inntrykket?

Jeg kaster et blikk ut av vinduet. Bladene på den store eika i bakgården er fortsatt knallgrønne. Det er som om sommeren med sine krampaktig hete dager har bestemt seg for å vare evig. Alt er snudd på hodet. Alt er feil. Også temperaturen og været.

Med langsomme bevegelser drar jeg fingrene langs bokhyllen og trekker ut noteheftet med yndlingslåtene mine: Ladies of Soul. Jeg legger det øverst i kofferten før jeg vipper lokket over. Kofferten gaper oppgitt mot meg med sammenkrøllete klær stikkende utfor alle kantene. Jeg kjenner blikket til mamma på meg, og titter opp. Rykningene i munnviken avslører hvor irritert hun er. Jeg er ikke dust, heller. Både tålmodigheten og lunta hennes er fortsatt korte som en brukket fyrstikk. Den eneste mamma tåler, er tydeligvis Hedda. Lurer på hva som vil skje når heller ikke Hedda lenger er en lydig, pliktoppfyllende og søt datter.

Med knærne på kofferten lener jeg meg over den mens jeg stapper det som tyter utenfor, inn. Sakte, rykk for rykk, tvinger jeg glidelåsen igjen.

– Fint, sier mamma med verdens mest falskt hyggelige stemme. Så røsker hun kofferten med seg og tramper ut mot bilen.

Den klamme følelsen av svette lår som klistrer seg til bilsetet. Jeg husker den godt fra jeg var liten og vi dro på bilturer om somrene. Den gangen var det forbundet med noe bra. Med ferie, fri og lattermilde, solbrune foreldre. Nå er mamma blek og stram, og alt er bare tvang. Hver eneste bevegelse, hver minste lille vridning, gir meg følelsen av å være limt fast. Limt fast til setet, limt fast i situasjonen. Og bevegelsene blir stadig flere. Med munnen hardt knepet igjen, stirrer jeg ut av vinduet og presser lårene sammen. At jeg kunne glemme å gå på do! Men det er ikke snakk om at jeg skal gi mamma gleden av at jeg sier noe. Ikke et ord skal ut av mine lepper. Da får jeg heller holde meg.

Mamma har visst også gitt opp å prate. Bare et langt sukk hørtes da jeg rykket opp bakdøra. Skuffet-blikket da jeg sank sammen inntil vinduet med headsettet på, som et skjold mot henne og verden. Nei, denne turen, denne overleveringen, skal foregå i taushet. I hvert fall fra meg. For dette er ikke mitt valg. Dette har mamma bestemt. Tror mamma liksom ikke jeg hørte det hun sa til Else? Det om å få meg på rett kjøl, om skolevegring og ikke bli en dropout. Så ille er det virkelig ikke! Kan ikke mamma bare la meg være i fred?

Men hva vet vel mamma om å gå på skole, eller å la være? Hva vet vel hun om å ha venner, eller ikke? Ingen i klassen savner meg. De merker ikke om jeg er der eller ei.

Jeg trykker meg inn på kontoen til Zoe. Hopper over de siste innleggene, og fram til bildene da jeg var med foreldrene hennes og hentet henne på flyplassen i juni. BFF, liksom? Når hun alltid bare stikker. Om bare Zoe hadde bodd her, da hadde ikke dette skjedd. For da hadde det fremdeles vært oss to. Zoe og jeg ville ha hengt sammen hver dag. Antagelig funnet et nytt kor å synge i. Kanskje til og med startet det bandet vi så lenge har drømt om. Alt ville vært som vanlig. Bare mye, mye bedre. Sånn vi visste det skulle bli når vi endelig ble ferdige med ungdomsskolen. Men Zoe glemte visst hele planen vår og dro til Arizona. Meg lot hun begynne på videregående alene. Og nå har hun reist igjen. At det er lov å være utvekslingsstudent to år på rad, ante jeg ikke.

Langsomt scroller jeg nedover oppdateringene til Zoe. Det begynner å bli flere bilder av andre enn av meg. Jeg har telt. Og de er så kvalmt lykkelige. Det siste bildet er av Zoe og en gitarist. Selv om jeg har studert bildet mange ganger før, tetter det seg til i halsen. Er det rart jeg gir opp? Er det rart jeg blir trøtt når den eneste jeg hadde, er vekk? Men hjemme hos oss er det visst bare mamma som har lov til å krype under teppet og stenge verden ute.

Da mamma svinger bilen inn på parkeringsplassen foran den grå kolossen av en murbygning, åpner hun munnen.

– Dette kommer til å bli så bra, Karen.

De samme ordene hun har messet på de siste to ukene siden hun fikk denne, etter hennes mening, geniale ideen. Den dagen mamma plutselig brettet pleddet sammen, kant til kant, reiste seg fra sofaen, vasket håret og begynte å organisere som om liv sto på spill. Dagen hun med skingrende stemme ringte pappa for å få ham til å betale. Som plaster på såret, som hun kalte det. Men, hallo? Plaster på såret? For hvem? For mamma, da? Som slipper å ha meg hjemme? For dette er ikke en belønning. Ikke for meg. Dette er en straff.

Som et dårlig refreng som klistrer seg til hjernen, gjentar mamma setningene. Til tross for musikken sniker de seg inn i ørene mine.

– Det kommer til å bli så bra, Karen. Et skritt bort fra det som har gått i stå. En pause og et friminutt vil gjøre deg så godt. I gode, trygge, positive omgivelser fylt med sang og musikk. Uten karakterer, uten noe som helst press. Tenk så heldige vi er som fikk plass til deg sånn helt i siste liten, så lenge etter ordinært opptak. Du må bare omfavne muligheten. At du til og med får bo på rom med Mari, som du tross alt kjenner litt fra før, er fantastisk. Dette året kommer til å endre så mye, jenta mi. Det er jeg helt sikker på.

Jeg svarer ikke. Seriøst?! Hva tror hun? At jeg plutselig skal synes dette er greit? Bare fordi vi er her nå? Før tenningen er slått av, dytter jeg opp bildøra. Hele tiden kniper jeg beina hardt sammen, for jeg må så sinnssykt tisse. Krokbøyd krysser jeg parkeringsplassen, småløper mot trappa og det som må være hovedinngangen, kommer meg inn og kastet et blikk til begge sider. Jeg velger venstre, der en lang gang leder mot et stort åpent rom, det jeg antar er spisesalen. Og der. En smal dør med et flammende rødt trehjerte. Må de late som at det er så hyggelig og hjemmekoselig? Kan de ikke bare ha det vanlige bildet av en mann eller damefigur sånn som på andre institusjoner? For det er det dette er. En oppbevaringsanstalt. En dustete institusjon av et liksom hyggelig fengsel. En kristen en, til og med. At mamma plutselig ikke syntes det med religion betydde noe, er helt utrolig.

Idet hånda treffer håndtaket, svinger døra opp fra innsiden. Hva som skjer, vet jeg ikke. Bare at alt forandrer seg. Jeg mister balansen, trår et skritt tilbake og blir stående. For de lattermilde, brune øynene visker ut verden rundt meg. Alt blir dusere. Alt mykner. For øynene ser meg. Helt inn i dypet.

Han tar et skritt til siden så jeg kan passere.

– Vær så god!

Jeg finner ikke ord, men kroppen setter i gang en fysisk reaksjon jeg har null kontroll over. Varme i kinnene. Hjertebank. Intens skjelving. Heldigvis redder han meg ved å rekke fram høyre hånd og gripe fatt i min. Lange fingre. Tørr, varm håndflate og et tak som holder meg så stødig fast at jeg ønsker at han aldri skal slippe.

– Velkommen til Klangly, sier han. Stemmen også. Så syngende dyp og varm. – Jeg er Fred.

Søndag 27. august, 13:10

– Hei, Mari, hilser mamma da vi åpner døra inn til det som skal bli rommet mitt. – Er ikke Else her?

– Nei, mamma har dratt, sier Mari. Hun reiser seg fra den smale enkeltsenga som står trykt inntil den ene veggen og kommer smilende mot oss. – Velkommen, roomie! Jeg har venta på deg.

– Jeg hadde tenkt å være her litt, jeg, sier mamma før jeg har rukket å svare. Mamma presser seg foran meg og setter kofferten midt på gulvet. – I og med at Karen er yngre enn dere andre, regner jeg med at det er innafor, sier hun og gir Mari en lang klem. Som om det er Mari hun er bestevenn med, og ikke moren hennes. – Jeg er så lettet over at de fant plass til Karen, fortsetter mamma og dumper ned på den ledige senga. – At de viser en sånn forståelse for enkeltindividet gir meg virkelig tro på folkehøyskolen som institusjon. En musikklinje er dessuten midt i blinken for Karen, som alltid har vært så flink til å synge.

Jeg blir stående midt på gulvet. Finner ikke ord. Så flaut! Hva er det med mamma? Har hun glemt at jeg er her?

– Og så er det betryggende at hun kan bo sammen med deg, Mari, fortsetter mamma og demper stemmen: – Det siste året har, som du vet, ikke vært enkelt for noen av oss. Først dette med Jens sitt svik og at han flyttet fra oss. Det tok ikke bare knekken på meg, men også på jentene. For Karen å begynne på videregående med så mye uro i bagasjen, det ble rett og slett for m…

– Mamma! utbryter jeg. – Nå kan du også gå.

Mamma stirrer på meg med åpen munn.

– Vil du ikke at jeg skal hjelpe deg med å pakke ut? Det hadde dessuten vært fint å hilse på læreren …

– Nei, takk, avbryter jeg og åpner kofferten. – Det trengs ikke. Jeg er ikke tre år. Jeg gjør stemmen så nøytral jeg får til. – Du kan faktisk gå nå, mamma. Gjør som Else.

Mari ler.

– Hør på Karen, sier hun. – Vi jentene klarer oss fint selv. Det er vi som må bli kjent med hverandre og skolen. Dette er liksom ikke et sted å bli leid rundt av mamma.

Mamma ser fra Mari til meg, lar så blikket gli over de nakne, hvite veggene og de stripete, gammeldagse gardinene, før hun reiser seg og kommer mot meg.

– Greit. Mamma trekker meg hardt inntil seg.

– Kos deg, da, bestejenta mi, hvisker hun inn i øret mitt. – Du vet hvor glad jeg er i deg, og at jeg alltid vil deg ditt aller, aller beste. Et hardt svelg og et lite snufs før hun fortsetter. – Dette kommer til å bli så bra. Hold meg orientert. Om alt.

– Ja, da, sier jeg og skyver henne vekk uten å se på henne. – Vi snakkes.

Da mamma har lukket døra bak seg, er det min tur til å dumpe ned i senga som skal være min dette skoleåret.

– Sorry, sukker jeg og rister på hodet.

– No worries, ler Mari.

Jeg drar fingeren langs skrivebordskanten som står helt inntil senga til Mari på den ene siden, og min på den andre.

– Er det mitt skap? Jeg titter mot høyskapet på samme side av rommet som senga står på.

– Ja, sier Mari. – Jeg tenkte at du bruker alt på høyre side av rommet, og jeg på venstre. Det er mest logisk. Er du ikke enig?

Jeg nikker og blir sittende, så kremter jeg og stryker hendene over det mørkegrå sengeteppet.

– Hele denne folkehøyskolegreia kom litt brått på, og jeg har ikke rukket å forberede meg så godt. Vet du for eksempel noe om lærerne?

– Jeg vet masse, sier Mari. – Hva vil du vite? At alle linjene har hver sin hovedlærer, i tillegg til de andre lærerne vi har i diverse fag og i valgfag, for eksempel? Jeg har timeplanen her. Mari griper mobilen sin. – Vi er faktisk skitheldige, sier hun og trykker. – … for vi har Fred Karlsen som hovedlærer. Ellers har vi …

– Fred Karlsen? Jeg reiser meg og går mot kofferten. – Hvem er det?

Mari gaper mot meg.

– Vet du ikke hvem Fred Karlsen er?

Jeg bøyer meg, løfter opp en bunke plagg og går mot skapet. Mens jeg legger inn T-skjortene, kommer jeg på den ekstreme motstanden jeg følte da jeg lukket kofferten for bare noen timer siden. Den er merkelig langt unna nå.

– Nei, sier jeg. – Burde jeg vite det?

– Fred Karlsen har jobbet som profesjonell musiker i mange år. Hvis du googler ham, ser du alle bandene han har spilt i på tv, svære konserter han har deltatt i og kjente artister han har spilt med. Jeg fikk sjokk da jeg forsto at han var vår hovedlærer. En så dyktig musiker, liksom.

– Hm …

Jeg håper ikke Mari legger merke til tonen i stemmen min eller ser de knallrøde kinnene som jeg helt sikkert har. Antageligvis gjør hun det ikke. Vi kjenner hverandre tross alt ikke så godt, og jeg står fortsatt med ansiktet vendt mot skapet.

– De andre lærerne virker også kule. Jeg hilste på flere i stad da jeg kom. Mange er unge og d…

– Men han hovedlæreren. Jeg kremter igjen. – Fred. Har du møtt ham?

Mari nikker.

– Han sto i gangen da jeg kom, sammen med en gjeng andre. De så ut til å ha det så chill, liksom. Prata og lo og ønsket alle velkommen.

– Velkommen? Til deg?

– Hæ? Mari ler. – Nei, ikke spesielt til meg, selvfølgelig. Til alle!

Bølger av varme brer seg i meg. Meg tok han i hånda. Meg ønsket han velkommen.

– Men hvorfor gidder han å jobbe her?

– Han? Snakker du fortsatt om Fred Karlsen?

Jeg nikker.

– Han trengte vel å roe det litt, sier Mari. – Turné-, musiker- og showbiz-livet er sikkert dritfett, men slitsomt i lengden. I hvert fall når man har kone, barn og familieliv på gang. Hvorfor spør du så mye om ham?

– Nei, jeg drar på det. – Bare lurte. Siden han liksom er hovedlæreren vår.

– Når du har pakket ut, foreslår jeg at vi tar en oppdagelsestur rundt, sier Mari. – Sjekker ut fasilitetene og hilser på noen folk før fellessamlingen etterpå. Jeg har allerede sett meg ut noen jeg gjerne skulle ha blitt bedre kjent med, blunker hun. – Jeg er så spent på hvordan alt er!

– Jeg også, smiler jeg. For første gang siden ideen om et år på folkehøyskole ble lansert, kjenner jeg at jeg faktisk mener det.