Jane Mysen

98

Flammedans

Kappløp med tiden

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Veronika | – | Linneas sankedatter, taterjente
Rune Lia | – | Linneas kjæreste, Ivars fetter
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter
Tora | – | Oda og Egils datter
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente (død)
Heikki | – | bonde fra Finland, Noras ektemann
Elsa | – | Nora og Raymonds tvillingdatter
Isak | – | Nora og Raymonds tvillingsønn
Trygve | – | Heikki og Noras sønn
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Martin | – | Inga og Frederiks sønn
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Jon | – | Abigail og Frederiks sønn
May | – | Abigail og Frederiks datter
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar Lia | – | Turid og Christians sønn (død)
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Marit | – | Ivar Lias kone, Egils tidligere kjæreste fra Kristiania
Brede | – | Ivar og Marits sønn
Grete | – | Ivar og Marits datter
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Måneskinn | – | Elias’ tidligere hustru, indianerkvinne
Hans | – | Elias og Måneskinns eldste sønn
Aksel | – | Elias og Måneskinns yngste sønn (død)
Lucie | – | Bjørnekvinnen, Elias’ kone
Marte | – | Elias og Lucies datter
Raymond | – | Noras kjæreste (død)
Johannes | – | barnehjemsgutt som bor hos Anna og Atle
Hanna | – | Johannes’ venninne
Egil | – | lensmannsbetjent, Odas tidligere kjæreste, far til Tora
Rosalind Ek | – | hushjelp på Øvre Garmo, Heikkis kjæreste
Olaug | – | Holgers tidligere kjæreste
Yngve | – | Holger og Olaugs sønn
Ulvhild | – | Holgers kjæreste
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Asgeir | – | Helenas ektemann (død)
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter (død)
Aleksander | – | Helenas kjæreste (død)
Signe | – | Helena og Aleksanders datter
Gunnar | – | småbruker fra Finnskogen, Helenas kjæreste
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Levine | – | sigøynerkvinne, Bjarnes kvinne
Erling | – | Bjarne og Levines sønn
Amalia | – | Levines søster
Roma | – | Amalias datter
Andre
Magda | – | Annas venninne i Trondhjem (død)
Sigbjørn | – | Magdas ektemann (død)
Veslegutt | – | Sigbjørn og Magdas sønn (død)
Elisa | – | Magdas datter
Lisa | – | Hilda og Veslegutts datter
Hedda | – | Frederiks kvinne
Emilia | – | Frederik og Heddas datter
Karl | – | Heddas halvbror (død)
Camilla | – | Heddas halvsøster, nå fosterdatter
Enkefru Karoline | – | sydame i Kristiania
Torbjørn Claussen | – | Linneas ektemann (død)
Olav | – | Torbjørn Claussens sønn
Claudia Holmseth | – | Olavs mor
Malin Ingulfsdatter | – | Olavs pleierske
Kari | – | fangstmann i Finland (død)
Urtekonen | – | Kari og Heikkis mor (død)
Lars Stenbråten | – | storbonde, Romas far
Guro Stenbråten | – | Lars Stenbråtens hustru (død)
Emil | – | Siris første ektemann (skilt)
Fru Larsen | – | Siris tidligere arbeidsgiverske
Ole Larsen | – | fru Larsens sønn, Siris andre ektemann (skilt)
Elvira Larsen | – | fru Larsens datter
Finnskogpresten | – | prest
Olai | – | tømmerhogger, Finnskogprestens adoptivsønn
Arne Ulstad | – | dyrlege, Odas kjæreste
Valdemar Ulstad | – | Arne Ulstads far
Marika | – | urtekone på Finnskogen (død)
Knut | – | Ivar Lias fetter
Ulrikka | – | tater fra Kallefølget, Annas venninne
Mariella | – | Ulrikkas datter
Gudrun | – | Mariellas sankedatter
Ulf | – | Gudruns sønn
Kjellaug | – | Gudruns venninne fra Reinertfølget
Reinert | – | leder av Reinertfølget (far til Ulf)
Laurits | – | Kjellaugs onkel
Guri | – | søsteren til Lisas fostermor

Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no

Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

Først da de var ferdige med å spise, begynte Arne å snakke om å sele på hesten, og Oda ryddet av bordet og vasket opp mens hun stadig kastet et blikk mot kjøkkenvinduet.

Arne hadde hatt rett da han sa at det var en stund siden jordmoren hadde vært der. Oda håpet hun var hjemme, men det var ikke så farlig med en bomtur. Barnet lot uansett vente på seg, så det ut til. Hun kunne ta en tur igjen i morgen.

Akkurat da hun hengte koppehåndkleet på plass og la hendene rundt oppvaskbaljen for å tømme ut vannet, fikk hun øye på Arne som kom leiende med hoppa hun hadde brukt da hun skulle besøke faren hans. Hun hadde ikke sagt noe om besøket og visste at gamlingen heller ikke ville si noe. Hadde det blitt et bedre utfall, så kanskje, men hun hadde vært ergerlig da hun dro derfra, og skjønte at det hadde vært likeens for ham som kikket etter dem fra et av vinduene.

Det føltes aldri godt å være usams med noen, selv om man i øyeblikket syntes den andre var utålelig og man var overbevist om at man aldri ville snakke med mennesket igjen.

Tora satt på gulvet og bladde i den ene eventyrboken hun hadde, og Oda sendte henne et kjærlig blikk før hun gikk ut til Arne.

«La hoppa gå rolig. Det er varmt i dag, og hun begynner å bli gammel,» sa han idet Oda satte seg på kuskesetet.

Hun smilte varmt til ham. Visste at han var mer urolig for henne og den lille hun ventet, enn for hesten. «Jeg skal være forsiktig.»

Han smilte tilbake og klappet hoppa forsiktig før han rygget et skritt. Hesten gikk rolig av gårde.

For å komme til jordmorens hjem måtte de passere gården til Arnes far, og Oda sendte et langt blikk mot de kjente bygningene. Hun trengte ikke å lure på om han var hjemme, for han dro aldri noe steder, påsto Arne, og da hun oppdaget mannen på vei over jordet med geværet i hendene, sukket hun oppgitt. Han skulle nok jakte på trosten, han pleide å gjøre det iblant da hun arbeidet for ham også.

Brått løftet han geværkolben mot kinnet og siktet. Smellet var øredøvende, og Oda var uforberedt på hestens reaksjon. Brått ble hun kastet tilbake, og i forfjamselsen mistet hun tømmene. Deretter skjedde alt fort. Hesten hadde satt over i galopp, og det ene vognhjulet kom utenfor kjerreveien. Vognen krenget, og hun forsøkte å holde seg fast, men det var umulig. Det siste hun fikk med seg før alt ble mørkt, var at hun datt ut av vognen.

1

Tønset 2. juni 1907

Det ble lyst. Oda kunne skimte en skikkelse, men lyset var for skarpt. Hun kunne ikke se hvem det var.

«Vi må få deg i hus,» sa en stemme hun kjente, men som hun ikke kunne sette navn på. «Du kan være alvorlig skadet.»

Oda forsøkte å sette seg opp, men en fryktelig smerte tok tak i ryggen. Den truet med å rive henne fra hverandre. Det svimlet for henne, og hun stønnet. «Jeg har så vondt.»

«Ligg rolig. Ikke rør deg. Jeg skal hente hjelp.»

Hun gjorde som mannsstemmen sa, ble liggende ubevegelig mens lyset ble svakere og bildet klarere, en verden med farger og lukter åpenbarte seg for henne. Alt virket kjent.

Noe beveget seg, hun snudde på hodet, og da hun oppdaget hesten, husket hun brått hva som skjedde. Øyeblikket da hun ble kastet ut av vognen, sto tydelig for henne, og frykten strammet til om halsen. Et skrik ville opp og ut, men det satt fast. I stedet la hun hendene mot magen og holdt pusten mens hun ba en stille bønn om at barnet måtte være uskadet. At det måtte leve.

Ulykkesøyeblikket steg nok en gang frem i minnet. Arnes far. Skuddet. Hesten som ble ustyrlig, og tømmene som falt ut av hendene hennes.

En smerte skar gjennom henne, og hun bet tennene sammen. «Fødselen er i gang,» stønnet hun som om det var noen der sammen med henne, men det var det ikke. Hun var alene. Hun og det ufødte barnet, som hun ikke lenger visste om levde.

Nok en bønn slapp over leppene hennes, og hun så for seg Arnes far. Det var han som hadde forårsaket dette. Døde barnet, var det hans skyld. Om det skjedde, skulle han få bøte med livet selv, tenkte hun i et øyeblikks raseri.

Nok en ri, og hun presset bakhodet ned i gresset og skrek av sine lungers kraft. Smerten kunne ingen temme. Den ville plage henne til barnet var ute, visste hun og pustet ut idet rien slapp taket. Hun tålte mye smerte, det hadde moren også sagt, den gang hun var liten og fikk stygge sår etter et fall på tunet. Det var slike ord man ikke glemte. Ord som på et vis gjorde henne stolt og fikk henne til å føle seg uovervinnelig.

Angeren og fortvilelsen vellet opp i henne. Hun burde ha ropt til den gamle mannen, fått ham til å vente med å avfyre skuddet. I stedet hadde hun latt det skje. Latt ham forårsake en ulykke som i verste fall kunne ha tatt livet av barnet hennes.

Hesten var den roligste i stallen, hadde Arne sagt idet hun dro, men selv en rolig hest kunne bli skremt. Smellet hadde vært gjennomtrengende, hun syntes at hun kunne høre det fremdeles.

Enda en ri kom, og hun skrek og klorte i bakken, rev opp muld og gress mens hun forbannet seg selv og den gamle mannen, som i sin tankeløshet hadde forvoldt så mye skade. Da rien var over, gispet hun etter luft. Hun lå midt i solsteken, og nå ville hun rulle seg over på siden, men det gikk ikke. Den store magen var i veien, men hun klarte med en kraftanstrengelse å komme seg opp i sittende stilling. Det gikk plutselig opp for henne at det var Arnes far som hadde snakket til henne da hun lå der og knapt kunne se eller høre. Han hadde gått for å hente hjelp, skjønte hun nå, og hun håpet han ville komme tilbake med jordmoren.

Det streifet henne at hun kunne gå til den gamle mannens stue, men en følelse av avmakt fikk henne til å legge seg ned igjen. Hun måtte bare vente og holde ut.

En ri hadde akkurat sluppet taket da hun hørte stemmer. Det var en kvinne og en mann. Hun visste hvem de var, og lettelsen bølget gjennom henne da hun oppdaget jordmorens kjære ansikt. «Takk og lov! Fødselen er i gang, og jeg har vansker med å bevege meg.»

Jordmoren smilte og strøk henne over kinnet. «Dette skal gå bra. Jeg har hørt om det som skjedde. Vi får håpe at seletøyet ikke er blitt ubrukelig. Valdemar sørger for å få spent for hesten igjen, slik at vi kan få hentet doktoren før vi flytter deg. Heldigvis gikk ikke vognen i stykker, og jeg vet at doktoren er hjemme. Det tar ikke lange stunden før han er her.»

Valdemar. For Oda hadde Arnes far bare vært herr Ulstad den eldre. Hun kunne ikke huske at han var blitt omtalt ved fornavn.

Hun stirret på jordmoren. «Jeg vil helst føde hjemme. Arne vil være til stede under fødselen.»

«Vil han være til stede under fødselen? Det er vanligvis ikke noe en mann ønsker,» sa jordmoren rolig og løftet på skjørtet hennes. «Men han er jo dyrlege.»

Arnes far hadde hentet hesten. Nå leide han den mot vognen, som sto et stykke unna. Han var urolig, så Oda. Den stramme masken hadde veket for noe annet, som hun ikke hadde sett tidligere.

«Det er seks centimeter åpning,» sa jordmoren med ett. «Du er annengangsfødende. Jeg er redd dette vil gå fort. Vi kan risikere at du føder i vognen, og har ikke tid til å kjøre deg hjem.»

«Er det sikkert at barnet lever?» Oda våget egentlig ikke å spørre.

Jordmoren svarte ikke, men fant frem stetoskopet.

Oda holdt pusten. Hva om hun ikke fant tegn til liv? Hva om hun …

«Barnets hjerte slår som det skal. Det ser ut til at du har vært heldig tross alt.»

Oda nikket og gjorde ikke noe for å skjule tårene, som plutselig begynte å renne. «Takk, Gud,» hvisket hun. «Takk.»

Kvinnen snudde seg mot Arnes far. «I dette tilfellet holder det ikke med bare jordmorkunnskap,» sa hun høyt. «Du må hente doktoren. Jeg vil at han skal se på Oda før vi flytter henne. Hun har vanskelig for å bevege seg, for alt vi vet, kan hun ha brukket ryggen.»

«Arne, sønnen min, er dyrlege. Han kan vel …»

«Nei,» sa jordmoren skarpt. «Arne er dyktig med dyr, men nå trenger vi en som har greie på mennesker.»

«Hent Arne også,» stønnet Oda. «Han er så oppsatt på å være med på fødselen og blir skuffet om han ikke rekker det.»

Jordmoren kikket alvorlig på henne. «Jeg vil helst ikke at fødselen skal skje her ute. Den viktigste nå er doktoren.»

Oda nikket og tenkte med forferdelse på at Arne kanskje ikke fikk oppleve å se sitt eget barn bli født. Hadde han bare ikke snakket så mye om det og ønsket det så inderlig.

Hun skrek til da smertene nok en gang skar gjennom kroppen. «Jeg kan ikke huske at det var så ille,» jamret hun.

«Du er en hardhaus, så du holder nok ut,» sa jordmoren og reiste seg.

Oda la merke til at hun gikk bort til Valdemar, som så ut til å ha spent hesten for vognen. De snakket lavmælt sammen, og Oda prøvde ikke engang å få med seg hva som ble sagt. Hun hadde nok med seg selv.

Øyeblikket etter satte Arnes far seg i vognen og hyppet på hesten.

Da Oda tok seg i å bekymre seg for den gamle mannen, ble hun oppgitt. Han hadde ikke gjort henne annet enn vondt, han fortjente ikke en eneste snill tanke.

Jordmoren hadde sittet ved siden av Oda, og trøstet og gitt håp om at de ville komme seg i hus før barnet ble født. «Der kommer Valdemar og doktoren!» utbrøt hun med ett. «Nå får vi snart vite hvordan det virkelig står til med deg.»

Oda orket ikke å svare. Hvordan skulle hun komme seg gjennom fødselen? Hun følte seg utmattet allerede.

Jordmoren gikk bort til karjolen. «Vi kan ikke være forsiktige nok. Hun ha fått hard medfart, og riene komme tett.»

Oda våget så vidt å puste da doktoren begynte å undersøke henne. Han ba henne bevege fingre og tær, før han kjente med fingrene oppover ryggsøylen og nakken.

Hun ynket seg idet han klemte mot en virvel i ryggen.

«Gjør det vondt her?» spurte han og klemte enda en gang.

Oda nikket. «Ja,» klaget hun. «Det gjør fryktelig vondt.»

Doktoren reiste seg. «Det ser ut til at det har gått bra,» sa han og smilte til henne. «Forståelig nok er du mørbanket, men det er ingen fare å flytte deg.»

«Da må vi få henne til stua så raskt som mulig,» brøt jordmoren inn.

Alle tre hjalp til med å få Oda opp i bondevognen. Hun hadde så vondt at hun verken tenkte eller sanset noe annet enn smertene som herjet i kroppen.

Arnes far satte seg ved siden av henne mens jordmoren og doktoren gikk bak vognen, som rugget altfor mye på seg. Det virket som om det var med på å gjøre riene verre, og Oda jamret og klemte høyre hånd om vognkanten. «Er vi ikke snart fremme? Jeg forgår av smerte.»

Jordmoren kom opp på siden av vognen. «Vi er der snart,» sa hun trøstende.

Oda klarte ikke å svare. Det kjentes som om det ble stukket kniver i henne gang på gang, i noe som virket som en uendelighet. Da de endelig kom frem, var hun helt i ørske. Arnes far var der, hun så ham innimellom, men for det meste var omgivelsene uklare. Hun hadde ikke gruet seg for fødselen. Hadde ikke vært redd for smertene, men det hun nå slet med, var verre enn noe annet hun hadde opplevd.

«Hjelp henne inn,» beordret jordmoren.

De fikk henne ned fra vognen. Mennene holdt henne oppe mens hun med slepende skritt og store smerter kom seg inn døren. Lyden av støvler på ganggulvet og velkjente lukter smøg seg inn i nesen. En gang hadde hun arbeidet i dette huset. En gang …

Hun skar grimaser, og de måtte stanse. Herregud, så vondt! tenkte Oda. Hvordan skulle hun overleve?

Så var de inne stuen, hvor peisvarmen var i ferd med å slukne og ingen lamper var tent. Rommet hadde ikke forandret seg, veggene var mørke og møblene likeså. Det var som om hele stua var preget av eierens grettenskap.

Oda merket knapt at de hjalp henne ned på sofaen. Hun skrek ikke lenger nå, det føltes som om hun var fange i sin egen kropp. Hun ville vekk. Vekk fra alt.