Bjørn Magnus Berge

Kongens taler

1991–2020

BIND II

Bjørn Magnus Berge

Kongens taler

1991–2020

BIND II

Til Hanne,
Didrich og Samantha,
Caroline og Jiannis,
Birgitte og Andreas,
Magnus

Forord

Kong Harald sa at han gruet seg til å hoppe etter Wirkola. Det ville bli langt fra noen enkel oppgave å følge i fotsporene til sin skihoppende og folkekjære far. For det bekymret meg virkelig! – skal kong Harald fortelle. Men kongen har hoppet langt og lengre enn Wirkola. Han har, med dronning Sonja ved sin side, fulgt opp arven etter sin far og bestefar på en overbevisende måte og samtidig tilpasset monarkiet til en ny tid.

Løypa ble staket ut av kong Haakon, som gjennom sin karakterfasthet og sitt tvers gjennom demokratiske sinnelag var helt bestemmende for monarkiets framtid i Norge. Etterfulgt av kong Olav som ved sin mer ledige framtoning og dyptfølte omtanke for alle nordmenn, bidro til å befeste forbindelsene mellom monarken og hans folk. Kong Haralds to forgjengere satte viktige og dype spor, men nye veier, arbeidsmåter og en ny stil var påkrevet i møte med et mer mangeartet og komplisert samfunn. Men jeg fant fort ut at den eneste måten å gjøre det på, er å gjøre det på sin egen måte. Ved å være seg selv. Det gjelder for oss alle her i livet, forteller kong Harald.

Også når det gjelder de viktige nyttårstalene har kong Harald tatt egne grep. De har blitt vesentlig lengre og mer gjennomarbeidet med hensyn til å formidle enhetlige og tydelige budskap. Få, om noen i kongeriket, har nemlig en dypere innsikt og kunnskap om landet vårt enn kongen. De refleksjoner som han velger å dele med et lyttende folk, blir dermed ord som får en helt spesiell mening og verdi.

Kong Harald nærer en dyp tro på dialog og den gode samtalen. Og her har han selv gått foran som et enestående forbilde, gjennom utallige møter med mennesker fra alle deler av samfunnet. Jeg tror på samtalen mellom mennesker, skal det norske statsoverhodet erklære i en av sine nyttårstaler (2011), og ingen må fortelle meg at samtaler er puslete greier.

Et av de viktigste møtene har han rett før jul i 2002, da han treffer Marthe fra Telemark og en gruppe barn som vokser opp med familievold. Marthe vil at kongen skal vite at til og med når han står på balkongen på 17. mai, er det barn her i landet som kryper sammen i frykt. Det skal bli et møte som forandrer kongens prioriteringer, og en samtale som skal bety alt for en ung norsk jente og vennene hennes. Det er slike møter som gjør noe med oss som mennesker. Vi begynner å bry oss. Vi forstår bedre. Barns oppvekst skal fra dette øyeblikket bli en hjertesak for Norges konge. Det igjen skal få betydning for svært mange barn og unge.

De mange samtalene landet rundt har sammen med de mange viktige budskap kong Harald har formidlet i sine nyttårstaler, hatt et klart og overordnet mål, nemlig det å bygge broer mellom mennesker. Kong Harald har selv følt på kroppen hva det vil si å være fremmed. Den første gangen var som ung gutt og flyktning i eksil i USA under krigsårene 1940–45. Den andre da han som åtteåring kom tilbake til Norge etter fem lange år i utlendighet. I slike situasjoner er det godt at noen bryr seg og at noen spør hvordan det går, skal han minne om i en nyttårstale (2007) der han konkluderer med at et inkluderende samfunn overlater ingen til seg selv.

Å bygge broer er krevende, enten det dreier seg om utfordrende topografi eller mellommenneskelige forbindelser. Et godt fundament er uansett avgjørende for å knytte mennesker sammen. Kong Harald er seg dette meget bevisst. Hans eget «broprosjekt» bygger på et fundament av nysgjerrighet, respekt, toleranse, varme og raushet for de som er forskjellige fra oss selv. Samtidig er det viktig å vite hva man selv står for. Står vi støtt i oss selv, trues vi ikke så lett av andre – selv om de er forskjellig fra oss, sier kongen i en av sine nyttårstaler (2010).

Kong Harald er også opptatt av å utvide rommet for det «normale», slik at flere føler seg akseptert for den de er og at den enkelte skal få bevare sin egenart. Møtet med Nils Christer Modin, på den tiden rusmisbruker og selger av gatemagasinet =Oslo, skal også sette sine spor. Hadde vi erkjent at alle mennesker er like mye verdt, ville vi heller ikke tålt at noen møtes med nedlatende holdninger på grunn av at de sliter med et rusproblem, skal han understreke i en nyttårstale (2008), før han utdyper: Det krever sterk rygg å gå med verdighet gjennom krenkelser. Jeg skulle ønske vi sluttet å bruke betegnelsen «samfunnets svakeste». I realiteten er noen av dem de sterkeste blant oss. Det er sterke ord fra monarken og noe å tenke på for hver og en av oss.

Å akseptere det nye norske mangfoldet – det nye, store norske «vi», er viktig for kong Harald. Så hva er Norge? – skal det norske statsoverhodet spørre lett retorisk i en av sine aller beste taler (Hagefesten 2016), som også er med i denne boken. Han skal selv besvare spørsmålet på en helt uovertruffen måte. Jeg ble overrasket over at den slo så voldsomt, innrømmer kongen i et intervju en tid senere. For jeg synes at jeg bare ramset opp det som i dag er Norge. At det skulle være en så stor overraskelse for mange, var litt underlig. Men det var tydeligvis det.

Vi er nordmenn, men samtidig er vi verdensborgere som lever i et globalt fellesskap. På samme måte som sin far, tar kong Harald opp aktuelle og relevante internasjonale spørsmål i sine nyttårstaler. Han lå i forkant av de aller fleste når det gjelder viktigheten av å ta vare på naturen og klodens miljø. Allerede i 1964 blir han Naturvernforbundets høye beskytter og viser i flere nyttårstaler til at klimaendringene får stadig større betydning. I en av nyttårstalene (2008) utdyper han: Ofte snakker vi om at ettertiden vil bedømme vår generasjon ut fra hvordan vi i dag håndterer klimakrisen. Egentlig handler det om hvordan hver og en av oss tar vare på det vi er gitt å forvalte. I den gamle bondekulturen var det en selvfølge at gården ble overdratt til neste generasjon i bedre stand enn da en selv tok over, skal kongen minne om (2005). Samtidig er monarken opptatt av å hjelpe en ny generasjon å ta del i de mange store opplevelsene naturen kan gi oss. Kanskje må vi som besteforeldre gå foran med et godt eksempel. Og kanskje kan vi ta med barna på oppdagelsesferd, finne gode kvilesteiner, lytte til skogen, lære dem å legge øret til jorden og sammen prøve å finne tilbake til jordens pulsslag, som kongen så vakkert beskriver det.

Kongens ord er sjelden så avgjørende som i krisetider. I ytterste fall i krig, som omtalt i første bind av denne boken, men også ved alvorlige ulykker, naturkatastrofer eller terroranslag, slik som udåden den 22. juli 2011. Mange av oss husker fortsatt kong Haralds gripende tale på minnehøytideligheten i Oslo Spektrum, 21. august 2011, hvor han innledningsvis sier: Som far, bestefar og ektefelle kan jeg bare ane noe av deres smerte. Som landets konge føler jeg med hver enkelt av dere. Stemmen brister, og det er like før han bryter sammen i gråt. Ord strekker vanskelig til, og kongen føler at de nesten er brukt opp. Han makter likevel å formidle ord til både håp, trøst og oppmuntring og han klarer å være personlig i møte med den bunnløse sorg og tragedie som har rammet så mange.

Arbeidet med nyttårstalen i etterkant av tsunamiens ville herjinger 2. juledag 2004, blir uvanlig krevende. Da katastrofen kom andre juledag, var nyttårstalen ikke bare ferdigskrevet, men opptaket var gjort, forteller en av kong Haralds medarbeidere på Slottet. Tredje juledag begynte vi å skjønne noe av omfanget, ikke minst den psykologiske virkningen, og vi forstod at noe måtte endres. Hvor første innskytelse var å «lime inn» noen avsnitt. Vi oppdaget ganske snart at det ikke gikk, det ble bare lappverk, og det skulle ikke stor kløkt til å skjønne hvordan det ville ha virket, slik stemningen var. Dermed besluttet vi å skrive hele talen om, og Kongen leste den opp like før den skulle sendes. Det er egentlig ikke noe å lure på. Når slike internasjonale tragedier, som også har en viktig nasjonal dimensjon, inntreffer, må alt annet legges til side, herunder vel forberedte taler, som man med hell kunne holdt under normale omstendigheter. Nå er virkeligheten en helt annen, og nyttårstalen må avspeile realitetene. Det skal i alt bli gjort tre opptak av kongens nyttårstale, og det siste og endelige opptaket finner sted kl. 12.00 på nyttårsaften.

Også midt under den uvirkelige, fremmede og skremmende koronavirus-pandemien skal kongen be om å tale til folket. Han vet uvissheten gjør oss alle sårbare og alvoret gjør oss engstelige, men nå må vi stå sammen. Og sammen skal vi klare å komme gjennom det som ligger foran oss, skal han understreke. Det er kloke ord fra en monark som av erfaring vet hva samhold og det å vise hverandre tillit, kan utrette.

Jeg har alltid hatt på følelsen at det er i krisetider det er virkelig behov for oss, skal kong Harald påpeke i et intervju med New York Times.

Nyttårstalen og den årlige talen under middagen for Stortinget er de viktigste kongen holder. I tillegg kommer talene som nevnt over, ved spesielle begivenheter i nasjonens og kongefamiliens liv. Det er mange som er innom til å begynne med, erkjenner kong Harald i boken Kongen forteller (2020). Vi prøver å finne ut hva som bør være hovedlinjen i talen. Så skrives det utkast og så gås det igjennom, ofte av flere. Det er jeg som har den siste finpussen. Jeg sier ikke mer enn hva jeg kan stå inne for, fastslår han.

Kong Harald taler gjerne og ofte mer direkte og tydeligere enn det mange politikere vil, eller våger. Det gjelder særlig i viktige verdispørsmål. Kongen har også en lengre historisk horisont enn de fleste folkevalgte: Vi må ikke glemme historien vår – ellers kan vi komme til å skusle bort frihetene og fremskrittene vi møysommelig har opparbeidet, understreker han (2017). Dette synes spesielt relevant i en tid der bare et fåtall nordmenn har opplevd krig og ufrihet, og mange tilsynelatende betrakter hardt tilkjempede verdier som en selvfølge.

Jeg har sikkert forandret meg som taler gjennom årene, men det er mer ubevisst, forteller kong Harald. Man blir jo eldre og klokere, forhåpentlig. Tidligere var jeg veldig sjenert. Det er jeg for så vidt ennå, og det er kjedelig i sånne situasjoner, men noe av det går jo over når man blir 83, da. Men skulle noen leve i den villfarelsen at det å holde taler er noe den norske monarken liker, må man tro om igjen: Nei, det er det ikke, fastholder han. [1]

Vi må aldri miste troen på at enkeltmennesker, som tør å stå opp for det de tror på, kan forandre verden, skal kongen understreke i en viktig nyttårstale (2012). Vi kan selv velge om vi vil være Askeladden, som stanset opp og som hjalp andre, eller brødrene hans, som bare gikk glatt forbi. Vi kan selv velge om vi vil følge forfatteren og en av Norges største talere gjennom alle tider, Bjørnstjerne Bjørnsons eksempel, som mente at de gode gjerninger redder verden, eller vi kan la være å bry oss. Og vi kan selv avgjøre om vi virkelig vil se menneskene rundt oss og høre historiene til dem som vandrer med oss, skal kongen så treffende spørre. Det å bry seg og å være et delaktig og levende medmenneske er en kjepphest i mange av kongens nyttårstaler. Og om vi så velger å følge kongens råd, så vil vi i forsøket ikke alle nødvendigvis ende opp som Askeladden som vant prinsessen og halve kongeriket eller som den store dikterhøvdingen Bjørnson, og på veien vil vi utvilsomt kunne pådra oss både sår og savn, men det er nettopp det som gjør oss til hele mennesker, skal kongen avslutningsvis minne oss om.

Kongen, med solid støtte fra dronning Sonja, har måttet finne sin egen vei. Tråkke sine egne spor tilpasset en ny virkelighet. I dette arbeidet har han kunnet trekke på erfaringer og råd fra sin far og farfar. For dronning Sonja var det ingen som hadde kvistet løypa. Hun måtte finne veien selv. Skritt for skritt, eller om man vil – trinn for trinn, som i den lange trappen i det flotte maleriet til Liv Ørnvall som pryder dronningens kontor.

Om fremtiden vet vi så lite at jeg vegrer meg for å si noe annet enn det jeg har sagt: Da vi etterfulgte kong Olav, sa vi at noe ville bli annerledes, ikke fordi vi på liv og død skulle ha forandring, men fordi vi var andre mennesker og skulle inn i en tid hvor mye ville bli endret, forteller kong Harald.

Sammen har de to på Slottsplassen nr. 1 satt tydelige og varige spor. Noen av dem som meislet i granitt. Og sammen med kronprinsparet utgjør de fire i dag Royal Team Norway. Ingen av dem skal noen gang måtte sette utfor overrennet i Holmenkollen på startnummeret etter Wirkola. Det tilhører en tid som er forbi.

Kongeparet skal heller få lov til å se seg tilbake og med et smil konstatere at sporene ligger der, solide og skinnende, noe justert i forhold til veien de tidligere monarker staket ut, men samtidig klare for å bli videreført av en ny generasjon.

Det må være trygt og godt å tenke på – både for kong Harald, dronning Sonja, men også kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit.

For oss nordmenn er det godt å vite at vi har en kongefamilie som har solide verdier, står fjellstøtt i den de er og den rollen de skal fylle og klarer å tilpasse seg nye tider.

Derigjennom bidrar de til å sikre monarkiet og styrke demokratiet, til gagn for oss alle.

Bjørn Magnus Berge,

Strasbourg, 13. september 2020

En kjempeviseslått
er tonet ut i Norge.
Så stilt det ble.
Ennskjønt vi visste
at dette kunne skje.
Inn i vinterlyset gikk du
med ryggen rak og løftet hode,
i samme stund som nødskrik steg
– for hvilken gang? –
mot himlen fra en skjendet klode.

ERIK BYE

Kong Olav stod på skuldrene til kong Haakon.

Jeg står på skuldrene til begge to.

H.M. KONG HARALD

1991 – Døden er vesentlig. Om litt er vi borte

Sent på kvelden 17. januar 1991 kommer meldingen om kong Olavs død. Spontant drar Øyvind Skjærseth til Slottet og der tenner han det første lyset for den folkekjære kongen. Jeg hadde ingen idé om at det skulle ta av som det gjorde, det var bare spontant gjort fra min side. Jeg likte kong Olav som person og som konge. Jeg er ingen utpreget rojalist, men jeg syntes han var en fin person, forteller han. Han beskriver stemningen på Slottsplassen denne januarkvelden som underlig. [2] Etter hvert kommer stadig flere til Slottsplassen, og da Skjærseth har tent ett av sine ti, små, nyinnkjøpte lys, deler han de andre ni med de andre som står der. Det skal bli begynnelsen på et enormt lyshav som lyser opp en mørk Oslo-himmel. Her kan det for øvrig skytes inn at mange år senere skal daværende statsminister Gro Harlem Brundtland, i et intervju med NRK, trekke fram den lysende minnelunden på Slottsplassen. Jeg vet ikke hvem det var som først gjorde dette, men vedkommende fortjener jo en krans, erklærer hun. Om ikke en krans, så kanskje en medalje! Uansett skal sorgen, samhørigheten, verdigheten – uttrykt gjennom de mange barnetegningene og blomstene, de utallige hilsenene og ikke minst de tusener av brennende stearinlys i den eventyraktige hvite snøen – bli folkets eget farvel med en aktet og kjær konge.

Snakk om å hoppe etter Wirkola. Jeg er livredd, svarer kong Harald da Berit Tversland, en av hans aller nærmeste medarbeidere på Slottet, spør ham rett etter kong Olavs død om hvordan han har det. Men mest av alt forteller dette om en dyp ydmykhet og respekt for kongegjerningen, som egentlig bare er av det gode. Jeg var unektelig noe engstelig for å måtte «hoppe etter Wirkola», men det har både lette og vanskelige sider. Det er klart det er lettere å ta over et sted hvor alt går knirkefritt fra før. Samtidig er det vanskelig å følge etter en mann som var så høyt verdsatt som kong Olav. Men det ville ha vært meget verre å måtte ta over hvis alt hadde gått skjevt og vi måtte rette opp. Så det er kanskje et luksusproblem å hoppe etter Wirkola – for å si det sånn! – erkjenner han i en bok av Lars Roar Langslet. Underlig nok sier kong Harald selv den dag i dag at det hender han ikke er sikker på om denne «hoppe-etter-Wirkola-følelsen» har gitt seg ennå. [3]

For meg ble tapet av en kjær far også overgang til en helt ny epoke for vår slekt, erklærer kong Harald i nyttårstalen, 31. desember 1991, før han utdyper: Den store deltagelse og all sympati vi mottok, ga en sterk følelse av at det norske folk sto sammen med oss i en felles sorg. Kondolanseprotokollene fra hele landet, sammen med lysene og alle hilsener fra Slottsplassen, varmet og trøstet oss i de vanskeligste dagene.

Kong Harald og dronning Sonja blir signet til sin nye, store gjerning i Nidarosdomen 23. juni 1991. Det er, som tidligere omtalt i første bind, en eldgammel tradisjon som går helt tilbake til år 1163. Når det er sagt, så blir kong Haakon og dronning Maud i 1906 det siste kongeparet som blir kronet i Norge. Grunnlovens kroningsparagraf blir opphevet kort tid etterpå. Med kong Olav blir kroningsseremonien erstattet av en egen signingsseremoni, som første gang blir gjennomført i 1958. Det er denne tradisjonen kong Harald og dronning Sonja velger å videreføre. Etter signingen skal kongeparet legge ut på en meget vellykket ti dager lang rundreise i Sør-Norge, og året etter en ikke mindre enn 22 dager lang reise i de fire nordligste fylkene. Skikken med en slik reise i etterkant av en kongeinnsettelse går helt tilbake til middelalderen, der kongene lot seg hylle på de ulike tingstedene omkring i landet. [4] Under reisen i tilknytning til signingen i Trondheim fikk jeg sammen med min familie oppleve en ny, varmende nærhet med store deler av landets befolkning, konkluderer kong Harald i nyttårstalen samme år.

Men signingen skal berøre kongeparet og kongefamilien mye mer enn hva kongen våger å fortelle i nyttårstalen. Signingen i Nidarosdomen i 1991 gjorde et mye sterkere inntrykk på oss alle fire enn vi hadde forestilt oss på forhånd, forteller en åpenhjertig kong Harald. Det var overveldende på en måte som vi overhodet ikke var forberedt på, så overveldende at vi ble helt slått ut, dronningen og jeg, og kronprins Haakon og prinsesse Märtha Louise også. Men heldigvis kom denne ettervirkningen, hvor vi følte oss fullstendig tomme og utmattet, etter et visst antall dager. Det var ikke «koordinert», så det skjedde ikke samtidig. Hver av oss fire hadde en slik dag – men hver sin – på signingsferden. Dermed klarte vi å kamuflere det. Det var bare vi som visste det, og vi kunne gjennomføre programmet uten at noen merket noe, tror jeg.

Under selve seremonien hadde jeg litt av den samme følelsen som man kanskje har i sitt eget bryllup. Man er jo med, det er vel riktig å si at man til og med er en av de to hovedpersonene, men samtidig står man liksom litt på siden av det hele og betrakter det utenfra. Det var noe slikt vi følte. Så kommer det kraftige inntrykket etterpå, avslutter han. [5] For øvrig er forholdet til Gud noe kongen gjerne ikke kommenterer offentlig. Forholdet til troen blir personlig, svarer han. Det ønsker jeg ikke å snakke offentlig om. Men det med barnetroen ligger i bunn. [6] Samtidig skal han i et intervju med avisen Vårt Land uttale: Jeg synes kongen i Norge, med vår tradisjon, skal være kristen. Dette er nok også bakgrunnen til at han personlig engasjerer seg for å få den nye paragraf 4 i Grunnloven til å lyde som følger: Kongen skal alltid bekjenne seg til den evangelisk-lutherske religion. [7]

Det er naturlig at kong Harald vier mye av nyttårstalen til kong Olavs bortgang og starten på sin egen kongegjerning, men han benytter også anledningen til å drøfte viktige nasjonale utviklingstrekk – slik som den rekordhøye arbeidsledigheten, et yrende kulturliv, velferdsstaten og frivillig innsats, men også betydningen av tradisjoner og verdier og den raske og for mange stadig mer krevende samfunnsutviklingen. Det internasjonale samfunn har forandret seg som på en dreiescene, men også nasjonalt blir vi stadig slått av hvor mye som endrer seg over natten. Det er ikke gitt noen hverken å forstå eller forutse det som skjer. Likevel er det mange som tar sin utilstrekkelighet i så måte som tegn på at de ikke er moderne nok, eller at gamle og vante livsmønstre ikke er noe å samle på. Ekteskap oppløses, gode tradisjoner forkastes, med det resultat at psykiske påkjenninger på familiene øker, erklærer han i en av talens retoriske høydepunkter. Han avslutter med å mane til refleksjon, og ber alle om å tenke over hva vi kan gjøre for å bevare fatningen i denne foranderlige verden. Nettopp å bevare fatningen skal bli et av kong Haralds mer bastante trekk. Dronning Sonja skal beskrive det på denne måten: Han har en fabelaktig evne, både på jobb og privat, til å møte enhver tenkelig situasjon med ettertenksomhet og ro. [8]

Jeg må innrømme at jeg ble litt overrasket over at han kom så inngående inn på arbeidsledigheten som han gjorde. Jeg er også tilfreds med at kong Harald ga så klart uttrykk for hva han mener om dette som er i ferd med å bli vårt største sosiale problem, sier Ragnar Halvorsen, president i Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO). Også Morten Johansen, leder av Arbeidsløses Landsforening, er svært tilfreds med kong Haralds første nyttårstale: Det fine i kongens tale er at han påpeker de muligheter den enkelte har for å forme fremtiden med egne krefter, sier han. [9]

Men også FN, Gulfkrigen og stridighetene i Jugoslavia omtales, før han som sin far sender en særlig hilsen til de som ennå i dag lider og kjemper en stille kamp som krigsinvalider i vårt land. Også ønsket om å ha et spesielt forhold til Nord-Norge vektlegges. Kontakten og fellesskapet med befolkningen i våre nordligste fylker var av særlig stor betydning for kong Olav. Det vil den også være for meg og min familie, erklærer kong Harald.

Så også på talefronten går dermed overgangen fra far til sønn smertefritt, men det er allikevel klare forskjeller. For det første er kong Haralds nyttårstaler jevnt over mye lengre enn kong Olavs. I tillegg gjør kong Harald et meget prisverdig forsøk på å ha øyekontakt med fjernsynsseerne, gjennom bruken av en rulletekstmaskin. Opplesningen går bra, men det faller kanskje ikke så heldig ut, da ansiktsuttrykket til kongen forholder seg ganske monotont og stivt under hele opptaket. Det hjelper heller ikke at NRKs spesialinnredede studio er ganske så sterilt og formidler en relativt kald og kjølig atmosfære. Det skinner ganske klart igjennom at det å holde taler kanskje ikke er det personlige høydepunktet i kongens mange oppgaver og plikter. Det er ikke det jeg liker best, nei, svarer kong Harald i et intervju med Aftenposten. Jeg er jo egentlig litt sjenert. Det er jo egentlig litt kjedelig i sånne situasjoner, forklarer han. [10] Men som alt her i livet, øvelse gjør mester. Kronprins Olav er en helt annen taler den dagen han kommer tilbake til Norge etter den store eventyrreisen til USA i 1939, hvor han opptil flere ganger i løpet av en dag i over ti uker fra april til juli tvinges til å holde taler og hilsener i alle deres mange fasonger og sjatteringer. På samme måte skal kong Harald over tid bli en meget dyktig og troverdig taler.

Én ting er imidlertid sikkert, kong Harald kan og vil ikke på noe punkt tillate seg selv å bli en annen enn den han er. Vær deg selv er den kloke grunnholdningen alle som blir en del av den norske kongefamilien har blitt innprentet, helt siden kong Haakons dager. Vi måtte være oss selv. Ikke prøve å være noe annet enn det man kan innestå for. Det prøver jeg å bringe videre. Tror jeg har klart det også, forteller kong Harald. [11] Jeg hadde ingen følelse av at kong Harald forandret seg da han etterfulgte sin far og overtok som konge i januar 1991, bekrefter Gro Harlem Brundtland. Overgangen ved kong Olavs død skjedde helt profesjonelt. Han var forberedt, og jeg så aldri noen tvil hos ham og hvordan han skulle håndtere den nye situasjonen. Han er jo en åpen og direkte person, som sin far. Og jeg opplevde heller ikke kong Olav som stiv eller formell, så det var ingen vanskeligheter med å føle nærhet til dem begge. Fordi vi hadde hatt så vidt mye med kronprinsparet å gjøre gjennom hele åttitallet, blir ikke overgangen spesielt merkbar. [12]

Men enhver må fylle kongegjerningen på sin måte, påpeker kongen. Vi ble stadig spurt om vi nå skulle lage revolusjon. Det skulle vi ikke. Vi skulle ha en evolusjon. [13] Og en evolusjon – en fornyelse og modernisering – er påtrengende nødvendig. Noe ikke minst dronning Sonja fikk føle på kroppen. Det tar hele 22 år før hun får et fast kontor på Slottet. Det var jo bare militære menn her, forteller hun, før hun utdyper: Jeg har selv kjent på kropp og sinn hvor grusomt det er ikke å bli akseptert, og beskyldt for «å ødelegge Kongehuset», sier dronningen i Ingar Sletten Kolloens biografi om henne, før hun utdyper: Jeg var selvsagt klar over at alle vurderte meg. Hvor mye skulle jeg gi uttrykk for av hva jeg selv syntes og mente? Jeg savnet en svigermor å rådføre meg med. Alle snakket så nydelig om kronprinsesse Märtha. Varmen hennes, klokskapen, hvordan hun hjalp daværende kronprins Olav til å bli mer åpen og utadvendt. En lignende innvirkning kunne jeg kanskje håpe på å ha på kronprins Harald. [14] Dronning Sonja skal imidlertid gjøre alle dystre spådommer til skamme og steg for steg, eller om man vil – trinn for trinn i den teppebelagte marmortrappen i Liv Ørnvalls unike maleri som i dag pryder dronning Sonjas kontor – skal hun skape en ny og relevant dronningrolle i samsvar med en ny tid. Til tross for kong Haralds ord, her kan man virkelig snakke om en stille revolusjon. Skritt for skritt, oppgave for oppgave, år for år har dronning Sonja meislet ut en dronningrolle for en anakronistisk statsform i vår egen tid. Den støtter kongegjerningen – og utfyller den. Noen ganger viser rollen seg også frem i lett kontrast til den kongen har, konkluderer redaktør Harald Stanghelle i Aftenposten. Hun har vært en voldsom støtte, er i korttekst måten kong Harald selv velger å uttrykke det. Klarere kan det ikke sies.

Men tilbake til nyttårstalen. Hans første som norsk konge. «Tider skal komme, tider skal henrulle, slekt skal følge slekters gang» har vi sunget nå i julen. Aldri har ordene fra den vakre salmen grepet meg og min familie så sterkt som ved dette årsskiftet, erklærer han. Kanskje har kong Harald også i tankene denne desemberkvelden nettopp de få setningene som hans far var svært opptatt av på slutten av livet. Det er noen ord som den danske dikteren H.C. Branner, som for øvrig var kong Olavs jevnaldrende, har skrevet og som går ut på følgende: Det er de fleste menneskers galskap at de ikke ser hvor få ting som er vesentlige. Døden er vesentlig. Om litt er vi borte. [15]